Downloaded from YTS.MX
‫- פורצ'ן פימסטר -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה של NETFLIX -‬
‫קבלו בבקשה את פורצ'ן פימסטר!‬
‫בחיי!‬
‫די!‬
‫שיקגו, מה קורה?‬
‫בחיי!‬
‫תודה שבאתם‬ ‫לתיאטרון "שייקספיר" היפהפה בשיקגו!‬
‫הרבה התרחש בשנתיים האחרונות, נכון?‬
‫העולם התמודד עם כמה דברים מטורפים.‬
‫זה הרגיש כמו קץ הזמנים,‬
‫וחשבתי שלסביות יהיו בנויות לזה,‬ ‫אתם יודעים?‬
‫שימו אותנו בבונקר עם בשר האם משומר,‬
‫ונהיה בסדר.‬
‫אבל הדברים הידרדרו, ולמדתי הרבה על עצמי.‬
‫גיליתי שיש לי אפס מיומנויות הישרדות.‬
‫כלום.‬
‫כל מה שהייתי צריכה לעשות זה להישאר בבית.‬
‫לא עשיתי שום דבר.‬
‫לא הייתה שום מחמצת בבית שלי.‬
‫לא למדתי איך להכין חליטה קרה, כלום.‬
‫בת הזוג שלי, ג'קס, הפתיעה אותי.‬
‫היא זאת שהייתה בחוץ וצבעה את הגדר,‬
‫חיווטה מחדש את החשמל שלנו,‬
‫תיקנה את הצנרת שלנו.‬
‫אני הייתי על הספה כל לילה,‬
‫וצפיתי בסרטים תיעודיים על זקנים מאוהבים.‬
‫פשוט בכיתי בנעלי ה-Ugg שלי.‬
‫גיליתי, חברים,‬
‫שאני לא בוצ'ה.‬
‫כן.‬
‫אני לא בוצ'ה, ואתם בהלם, אני יודעת,‬
‫כי יש לי כתפיים רחבות‬ ‫והצבע האהוב עליי הוא של אריג סקוטי.‬
‫אבל זאת הצצה לסרט אחר לגמרי‬
‫מזה שאתם חושבים שאתם עומדים לצפות בו.‬
‫כמו שאומרים, השטיח לא מתאים לווילונות.‬
‫שני דברים שאני לא יודעת להתקין.‬
‫אבל אני נראית כמו אחת עם ידיים טובות.‬
‫אם הייתם רואים אותי כשהרכב שלכם מקולקל,‬
‫אולי הייתם מניחים שאוכל לתקן אותו.‬
‫יש לי מראה כזה,‬ ‫כי זה מה שבוצ'ה יודעת לעשות.‬
‫היא יכולה להעלות את הרכב שלכם על הגב שלה…‬
‫וללכת איתו למוסך.‬
‫היא יכולה לירוק למכל הדלק שלכם…‬
‫והמכונית שלכם תתניע.‬
‫זה קסום, אבל זו לא אני.‬
‫וגברים הכי מבולבלים מהמידע הזה.‬
‫הם כל הזמן ניגשים אליי‬ ‫בחנויות לתחזוקת בית,‬
‫כי הם מניחים שאני עובדת שם.‬
‫הם אומרים, "מה קורה, בן אדם?‬
‫"איפה המסמרים?"‬
‫ואני אומרת, "באתי כדי לקנות עציץ לבית.‬
‫"אני יודעת שמוכרים M&M ליד הקופות."‬
‫השתעממנו בשלב מסוים,‬
‫ונסענו למדבר בקליפורניה, לג'ושוע טרי,‬
‫וראיתי שאיזו מכונית‬ ‫התקלקלה על הכביש המהיר,‬
‫והבחור שהמכונית הייתה שלו היה מאוד גבוה.‬
‫הוא היה שרירי,‬ ‫בלי חולצה, היה לו קוקו עגבנייה.‬
‫סטרייטיות,‬ ‫אנחנו עדיין בקטע של קוקו עגבנייה?‬
‫לא!‬
‫יש שם "לא" החלטי.‬
‫ואו.‬
‫הוא לבש מכנסיים עם פסים שחורים-לבנים.‬
‫הוא נראה כמו אסיר מהמם שברח.‬
‫עכשיו המכונית שלו מקולקלת לצד הכביש.‬
‫אני עוברת לידו בנהיגה, מביטה מעבר לכתף‬
‫ומבינה שזה ג'ייסון מומואה. כן.‬
‫עכשיו את אוהבת קוקו עגבנייה, נכון?‬
‫כן!‬
‫זה מה שחשבתי.‬
‫זה היה אקוומן,‬
‫קילומטרים מהאוקיינוס, פשוט…‬
‫תקוע במדבר בלי כוחות העל שלו.‬
‫יפהפה, בלי חולצה.‬
‫אני המשכתי לנסוע.‬
‫כבר עברנו על זה,‬ ‫אני לא יכולה לתקן את המכונית שלו.‬
‫אני לא יכולה למצוץ לו בזמן שהוא מחכה‬ ‫שמישהו אחר יתקן את המכונית שלו.‬
‫אין לי שום דבר להציע לגבר הזה.‬
‫עשיתי את הדבר השני הכי טוב.‬
‫כשעצרתי לתדלק נכנסתי לעמוד האינסטגרם שלו.‬
‫חשבתי, "אני אוודא שזה היה הוא".‬
‫מבחינתי, כל הגברים דומים.‬
‫נכנסתי לעמוד שלו, והוא העלה תמונה שלו‬
‫במכנסיים עם הפסים השחורים-לבנים,‬ ‫לצד הכביש.‬
‫אמרתי, "אלוהים, זה היה ג'ייסון מומואה!"‬
‫ועשיתי לייק לתמונה שלו.‬
‫עשיתי את שלי.‬
‫אבל אני שונה מאוד מאיך שאני נראית.‬
‫אני עלמה מעודנת.‬
‫אני פרח עדין.‬
‫אני אוהבת לקבל עיסוי מדי פעם.‬
‫הבחורה הזאת אוהבת טיפוח, אנשים.‬
‫לא מזמן עשו לי עיסוי ישבן בפעם הראשונה.‬
‫עשו לכם פעם כזה? בחיי!‬
‫אני לא מדברת על מרפק לשריר העכוז.‬
‫אני מדברת על עיסוי ישבן אמיתי!‬
‫הייתי במכון ספא מכובד מאוד, על הבטן,‬
‫ואיזה בחור התחיל לעבוד על התחת שלי.‬
‫הוא גם השמיע רעשים.‬
‫אני עשיתי…‬
‫הייתי המומה.‬
‫גבר מעולם לא נגע בי ככה לפני כן.‬
‫הוא פשוט המשיך לחפור לתוך הישבן שלי,‬
‫וגילה אוצר כלשהו.‬
‫אף פעם לא הרגשתי משהו כל כך טוב.‬
‫חזרתי הביתה באותו ערב קלה כנוצה,‬
‫אישה חדשה לגמרי. הכנתי ארוחה של שלוש מנות,‬
‫ואני אפילו לא יודעת לבשל.‬
‫התקשרתי כמה ימים אחר כך.‬
‫הייתי חייבת לקבוע עוד תור.‬
‫לבחור הזה היה לו"ז מלא לחודש.‬
‫חשבתי, "אה, זה הקטע שלו.‬ ‫הוא הבחור של עיסוי הישבן,‬
‫"וכולם יודעים על זה."‬
‫אז בסוף חזרתי לשם אחרי חודש, אותו דבר.‬
‫הוא הלך בכל הכוח על התחת שלי.‬
‫הפעם למשך חצי שעה בערך.‬
‫הוא בילה יותר זמן על הישבן שלי‬ ‫מאשר הזמן שהשקעתי כל חיי בפרצוף שלי.‬
‫הוא לא נגע בשום דבר אחר.‬ ‫כאילו, כפות הרגליים שלי, "מגעיל!"‬
‫רק ישבן.‬
‫חזרתי הביתה והתקשרתי אחרי יומיים‬ ‫כדי לקבוע עוד תור.‬
‫הוא פוטר.‬
‫כן, מישהו הרס את זה לכולנו!‬
‫מלשן ישבן ארור!‬
‫מסתבר שהוא גילה יותר מדי אוצרות.‬
‫אבל האדם האחד שלא רציתי שיגלה‬
‫שאני לא קשוחה כמו שאני נראית‬
‫היא בת הזוג שלי, ג'קס.‬
‫לא רציתי שהיא תדע את המידע הזה,‬
‫כי לפניי היא יצאה רק עם נשים בוצ'ות,‬
‫ואני מדברת על בוצ'ות!‬
‫אני מדברת על שוטרות,‬ ‫נהגות משאיות ומאבטחות במועדונים, בחיי!‬
‫בוצ'ות!‬
‫האנרגייה שלי שונה לגמרי.‬
‫אני כאילו, "מי רוצה חיבוק?"‬ ‫כאילו, ממש שונה.‬
‫אבל יצאנו לאיזה אירוע יוקרתי בהוליווד,‬
‫וניסיתי לגלם את התפקיד,‬ ‫אז לבשתי את חליפת הגבר שלי.‬
‫ג'קס לבשה שמלה ונעלי עקב,‬ ‫והתקשרו אלינו מחברת האבטחה.‬
‫הם אמרו שהאזעקה בבית שלנו פועלת,‬ ‫ושאלו אם נרצה שהם ישלחו מאבטחים שיבדקו.‬
‫אמרתי, "בהחלט".‬
‫הסתובבנו, הגענו הביתה,‬ ‫ועדיין אין שם אף אחד.‬
‫ג'קס משתנה, היא אומרת,‬ ‫"טוב, נצטרך להיכנס ולהעריך את המצב",‬
‫ואני אומרת, "לא, לא נצטרך".‬
‫היא אמרה,‬ ‫"האקסית שלי, דרלין, שהייתה שוטרת,‬
‫"אמרה שאזעקות ביתיות הן בעדיפות אחרונה."‬
‫אמרתי, "רגע,‬
‫"חשבתי שלאקסית ההיא קוראים פאם."‬
‫היא אמרה, "יש דרלין ויש פאם.‬
‫"אולי את חושבת על שילה."‬
‫אז שאלתי, "כמה שוטרות?"‬
‫היא יצאה עם כל השוטרות בשיקגו.‬
‫היא אמרה, "באמת לא תיכנסי‬ ‫לבדוק את הבית?" ועניתי, "לא!",‬
‫אז היא הורידה את העקב מהנעל שלה, ככה,‬
‫החזיקה אותו כמו נשק,‬ ‫ואז היא הסתערה פנימה עם נעל אחת,‬
‫עברה מחדר לחדר‬ ‫כאילו היא תיתן למישהו "ג'ימי צ'ו" בפרצוף‬
‫אם הוא יקפוץ.‬
‫אני נשארתי ליד הדלת,‬ ‫כי נעלתי נעליים שטוחות.‬
‫אמרתי, "איך אוכל להגן על עצמי?‬
‫"אין לי אפילו עקב קטן, כלום."‬
‫בשלב מסוים שמעתי רעש,‬ ‫אז החזקתי את מפתח השלט גבוה יותר.‬
‫חשבתי, "אני אלחץ על הכפתור הזה,‬ ‫אני נשבעת באלוהים!‬
‫"כתוב עליו 'פאניקה', ואני בפאניקה!"‬
‫התקשרו אלינו מחברת האבטחה‬ ‫ואמרו שזו הייתה אזעקת שווא.‬
‫סוללה מתה באחד החיישנים.‬
‫הם אמרו, "אנחנו ממש מצטערים,‬
‫"אנחנו מקווים שלא גרמנו לך אי נוחות."‬
‫אמרתי, "בת הזוג שלי‬ ‫יודעת עכשיו שאני חסרת תועלת.‬
‫"זה מאוד לא נוח!"‬
‫ג'קס דידתה לה החוצה.‬
‫היא אמרה, "היית יכולה לפחות להיכנס איתי".‬
‫אמרתי, "אלוהים, זה אפילו לא עלה על דעתי!"‬
‫אז אני לא המגינה של המשפחה שלי.‬
‫ואני יודעת למה ג'קס כל כך חזקה. אני יודעת.‬
‫היא גננת בגן ילדים, והן קשוחות.‬
‫הן חייבות להיות.‬
‫כן, זאת עבודה קשה.‬
‫אבל אני חושבת על התקופה שאני הייתי בגן,‬ ‫בשנות ה-80, ובחיי,‬
‫הן נתנו לך לעשות מה שבא לך.‬
‫יש לי תמונה שלי בגיל חמש, בגן,‬
‫ואני מחזיקה שם‬
‫פטיש…‬
‫ומסמרים. המחשבה הראשונה היא שמישהו‬ ‫היה צריך ללמד אותי איך להשתמש בהם.‬
‫אבל למה אני מחזיקה פטיש ומסמרים?‬
‫התאמנו על עבודה עם פטיש?‬
‫הגננת אמרה, "טוב, ילדים,‬
‫"אנחנו נבנה כמה מדפים לגן,‬
‫"ואחר כך אולי גם ספסל נחמד למחסן שלי."‬
‫זה מטורף.‬
‫דמיינו שאתם בני חמש עכשיו.‬
‫הם לא מסוגלים לצבוע בתוך מעגל ענק,‬
‫אבל אתם נותנים להם פטיש גדול וכבד‬
‫בתקווה שהם יצליחו לפגוע במסמר קטנטן.‬
‫לא!‬
‫אבל זה מסוג הדברים שהיו עושים בשנות ה-80.‬
‫זאת אומרת, רק ההפסקה הייתה, "דרך צלחה".‬
‫היית ברשות עצמך! תחשבו על זה,‬
‫המשחק האהוב עלינו, דודג'בול.‬
‫לקחתם כדור גדול וכבד‬
‫והייתם חובטים זה בזה בפרצוף‬ ‫הכי חזק שאתם יכולים.‬
‫שם היינו צריכים ללמוד את ה"מטריקס"…‬
‫כדי להימנע מלקבל מכות בשיניים.‬
‫המשחק הזה היה שימושי עבורי‬ ‫קצת יותר מאוחר, בתיכון.‬
‫התחמקתי מכמה כדורים, לא הרבה.‬
‫אף פעם לא תפסתי.‬
‫האמת היא שהמשחק "תפסוני"‬ ‫היה הכי אינטנסיבי.‬
‫אתם זוכרים את המשחק תפסוני?‬
‫עומדים בשורה לצד החברים, ונועלים זרועות.‬
‫חברים אחרים עומדים בשורה מולכם‬ ‫ונועלים זרועות.‬
‫ואז אתם צועקים,‬
‫"שמרו על השורה!‬
‫"שמרו על השורה!"‬
‫כאילו אנחנו ב"לב אמיץ".‬
‫את מסתכלת על חברים שלך בצד השני של המגרש,‬
‫המטרה היחידה שלך‬ ‫היא לרוץ כמה שיותר מהר לכיוון השורה שלהם,‬
‫והם רק רוצים לשבור לך את הזרוע.‬
‫וכל מה שאת רוצה לעשות כשהם רצים לכיוונך‬
‫זה לתפוס את הזרוע של זה שלידך,‬ ‫להרים את הזרועות שלכם,‬
‫ואז את רק רוצה למחוץ את עצם הבריח שלהם!‬
‫ואז אתם מתחילים להתגרות זה בזה.‬
‫אומרים, "רד-רובר, רד-רובר,‬
‫"שלחו את טימי, הכלבה הקטנה,‬
‫"ישר לכאן."‬
‫לטימי יש את המבט הזה בעיניים,‬ ‫הוא מתחיל לרוץ כמה שיותר מהר.‬
‫אנחנו…‬
‫"שמרו על השורה!"‬
‫הנה הוא בא.‬
‫אנחנו תופסים זה לזה בזרועות,‬ ‫מרימים את השורה.‬
‫עכשיו טימי עבר את השורה שלנו.‬
‫הזרוע שלנו מתנדנדת מהתושבת שלה.‬
‫אנחנו שואלים, "ניצחנו?‬
‫"שמרנו על השורה?"‬
‫המורה שלכם לא עושה כלום.‬
‫היא שם על האספלט, מעשנת "וירג'יניה סלים".‬
‫עוברת משבר אמצע החיים כלשהו.‬
‫היא אומרת, "לא משלמים לי מספיק‬ ‫כדי שיהיה לי אכפת מזה".‬
‫הציוד בשיעורי חינוך גופני היה מטורף.‬ ‫היו לנו קרוסלות.‬
‫אלה מלכודות מוות ממתכת.‬
‫הן היו כיפיות‬ ‫רק אם הייתם מסובבים אותן במהירות 95 קמ"ש,‬
‫ואז היינו מנסים לרוץ‬ ‫ולקפוץ עליהן כשהן זזות.‬
‫זה כמו לנסות לקפוץ‬ ‫על מכסה מנוע של רכב נוסע.‬
‫אבל לא היה איפה לנחות.‬
‫היו שם כבר 20 חברים שהסתובבו.‬
‫אי אפשר היה לגעת בכלום,‬ ‫כי היו 55 מעלות בשמש.‬
‫תמיד היה חבר אחד שנופל ונתקע.‬
‫הוא מדמם מהברך,‬ ‫ואנחנו מנסים למשוך את תשומת הלב של המורה.‬
‫היא צועקת, "עוד 20 דקות!‬
‫"זה הזמן שלי בשבילי."‬
‫ומכיוון שאני מצפון קרוליינה,‬
‫היינו משחקים בצמיגים.‬
‫כן, אני מדברת על צמיגים שנפלו מטנדר גדול‬
‫והתגלגלו למגרש החניה של בית הספר היסודי.‬
‫המנהלים שלנו אמרו,‬ ‫"טוב, אין לנו תקציב גדול,‬
‫"אז נמצא מה לעשות עם הדברים האלה."‬
‫אלה היו צמיגים גדולים.‬
‫כשמעמידים אותם הם בגובה כזה,‬
‫הם שוקלים 35 ק"ג, חלולים באמצע.‬
‫הייתה לנו גבעה‬ ‫מאחורי בית הספר היסודי שלנו,‬
‫אז המורים שלנו היו צריכים‬ ‫לדחוף את הצמיגים האלה במעלה הגבעה הזו.‬
‫הם כעסו נורא, וגלגלו אותם עד למעלה.‬
‫הם חשבו, "יש לי תואר שני בחינוך!"‬
‫רצנו לשם,‬
‫לקחנו את הגופים הקטנים בני החמש שלנו,‬ ‫והיינו…‬
‫נכנסנו לאמצע הצמיגים האלה.‬
‫חבר שלנו היה לוקח את הגוף בן החמש שלו,‬
‫ונכנס לצמיג אחר.‬
‫ואז המורים שלנו היו עומדים מאחורי כל צמיג‬
‫ולוקחים תנופה.‬
‫"בסדר, מזדיינים קטנים.‬
‫"תתכוננו לנסיעה של החיים שלכם."‬
‫ואז הם דחפו אותנו במורד הגבעה.‬
‫הגענו למהירויות של 30 קמ"ש,‬ ‫60 קמ"ש, 90 קמ"ש.‬
‫אין ידית, את פשוט…‬
‫התנגשנו בקיר לבנים, עפנו מהצמיג, הקאנו.‬
‫המורה הייתה יורדת מהגבעה,‬ ‫מכבה לך את הסיגריה על המצח.‬
‫היא הייתה אומרת, "ההפסקה הסתיימה.‬ ‫למעשה, הלימודים הסתיימו.‬
‫"אני צריכה ללכת לפגוש את הגבר שלי,‬ ‫שהכרתי דרך העיתון."‬
‫וזאת הייתה ההפסקה בשנות ה-80.‬
‫זו הייתה תקופה אחרת.‬
‫זו הייתה תקופה‬ ‫בה אפשר היה לקחת מחשבון גדול‬
‫ולכתוב את המילה‬
‫"ציצים."‬
‫המספר האהוב עליי,‬
‫80085.‬
‫זאת אומרת, כן,‬ ‫ילדים יכולים להוציא היום טלפון‬
‫ולראות כמה ציצים שבא להם,‬
‫אבל מי זכה לכתוב את זה במספרים?‬
‫אנחנו!‬
‫זמנים יפים, אנשים.‬
‫אבל אני שמחה להיות בזוגיות.‬
‫אני אוהבת את זה, זה מתאים לי.‬
‫לצאת לדייטים זה קשה.‬ ‫זה ממש קשה, אני לא יודעת.‬
‫צריך להיכנס לאפליקציות‬ ‫ולהחליק ולעשות את הדברים.‬
‫אם הייתי רווקה,‬ ‫אפליקציית הדייטינג האהובה עליי‬
‫הייתה "וולט".‬
‫בטוח.‬
‫אני חושבת שסווינגרים מצאו את הפתרון הנכון.‬
‫בטוח היה להם קשה‬ ‫לצאת לדייטים בתקופת המגפה,‬
‫אבל יש להם דרכים‬ ‫להודיע זה לזה שהם סווינגרים.‬
‫ידעתם את זה?‬
‫אני אלמד אתכם. בסדר.‬
‫גיליתי שאם אתה רוצה‬ ‫שאנשים ידעו שאתה סווינגר,‬
‫אתה יכול להציב פלמינגואים בחצר שלך.‬
‫כן.‬
‫זה מאוד מבלבל בפלורידה ובבית של אימא שלי.‬
‫אולי זו הסיבה שהיא הייתה עסוקה בסופי שבוע,‬ ‫אני לא יודעת.‬
‫אני לא ממש מבינה. אנשים נוסעים בשכונות‬
‫בחיפוש אחר להקת פלמינגואים,‬
‫מוצאים כזאת, מצלצלים לך בדלת‬ ‫ואומרים לך שבא להם להשתעשע?‬
‫אני לא יודעת, אבל זה מוצא חן בעיניי.‬
‫יש גם אננס הפוך.‬
‫אפשר לשים אננס הפוך במרפסת שלך.‬
‫אל תשימו אותו ישר,‬
‫כי זה סתם אננס.‬
‫תמיד הנחתי שאננס הפוך‬
‫נותן לאנשים לדעת שאת אוהבת עוגות.‬
‫הייתי עוצרת ומצלצלת לזר בדלת בשביל עוגה.‬
‫אבל האמת שזוג סווינגרים‬ ‫ניגשו אליי פעם אחרי הופעה.‬
‫הם התקרבו אליי. זה היה מלהיב מאוד.‬
‫ואני לא גילנית, אני רק מספרת לכם עובדה.‬
‫זו רק עובדה בסיפור.‬
‫לשניהם היה מקל הליכה.‬
‫אז ניסיון לא היה חסר להם.‬
‫והאישה אמרה לי שבעלה מאוד נהנה מההופעה,‬
‫דבר שהערכתי מאוד,‬
‫והיא אמרה לי שבסוף ההופעה הוא אמר לה‬
‫שמותר לה להיות איתי.‬
‫מינית, אני לא יודעת.‬
‫לא ידעתי מה להגיד.‬
‫אז קדתי קידה קלה.‬
‫מה שלא אומר "לא"…‬
‫אבל זה כן מנומס.‬
‫אבל צריך ללכת על זה, לצאת עם אנשים שונים.‬
‫יצאתי עם אנשים שונים. יצאתי פעם עם אחות,‬
‫ושאלוהים יברך את האחיות,‬ ‫הן עזרו לנו לעבור את התקופה המשוגעת הזו.‬
‫כן.‬
‫חשבתי שזה יהיה שונה.‬
‫חשבתי שהיא תחזור הביתה בתלבושת אחות סקסית‬
‫ותשאל, "למי קצת כואב?"‬
‫ואני אגיד, "לי".‬
‫אבל זה לא עבד ככה.‬
‫היא הייתה חוזרת הביתה במדים המלוכלכים שלה,‬ ‫והביאה איתה את העבודה שלה הביתה.‬
‫היא כל הזמן הלכה אחריי עם לוח מחזיק דפים,‬
‫שאלה אותי על תנועות המעיים שלי.‬
‫היא חשבה שאני צריכה לרדת במשקל, וצדקה.‬
‫אני רק אומרת‬ ‫שלא היה כיף לאכול נאצ'וס איתה,‬
‫כי היא הייתה מסתכלת עליי,‬ ‫מסתכלת על הנאצ'וס, ואומרת, "אוקיי.‬
‫"טוב, מישהי קיבלה החלטה.‬
‫"שלושה סוגי גבינה,‬ ‫שמנת חמוצה וגבינה מותכת?"‬
‫ואני אמרתי, "קוראים לזה קסו,‬
‫"ובספרדית זה אומר 'מחלת לב',‬
‫"וזה ממש טעים."‬
‫באותו רגע ידעתי שזה לא יעבוד.‬
‫ניסיתי למצוא תירוץ לגיטימי‬ ‫כדי להיפרד ממנה.‬
‫היא עוסקת בעבודת האל, ולא רציתי להגיד,‬
‫"היי, את מבאסת אותי כשאני אוכלת נאצ'וס."‬
‫ובסופו של דבר פגשתי את ג'קס, כאן בשיקגו.‬
‫במצעד הגאווה.‬
‫כן!‬
‫יש תקווה.‬
‫הכרנו במגרש חניה.‬
‫זה כמה מעט ברים ללסביות נשארו בארה"ב.‬
‫הלסביות פשוט מידרדרות למגרש חניה‬
‫שבו אפשר לחגוג,‬ ‫או להחנות רכבים בשירות ואלה. תלוי בך.‬
‫יצאנו איזו תקופה,‬ ‫אבל משלב מוקדם ידעתי שג'קס היא האחת.‬
‫והגיע השלב בו ידעתי‬ ‫שהגיע הזמן להציע נישואים,‬
‫ואני לא ידועה כרומנטיקנית,‬ ‫אז התקשרתי לחברה שלי‬
‫ושאלתי, "איפה כדאי להציע נישואים לג'קס?"‬
‫והיא אמרה, "אתן חייבות לנסוע לביג סור".‬
‫לא, זה לא היה הכינוי שלי בתיכון.‬
‫זאת עיירה בקליפורניה, על החוף,‬
‫עם גשרים וצוקים יפהפיים.‬
‫היא אמרה,‬ ‫"יש שם מלון רומנטי מאוד, תתקשרי לשם".‬
‫אז התקשרתי למלון,‬ ‫ומי שענתה לי הייתה מאוד טובה במכירות.‬
‫רציתי רק בקתה סטנדרטית, והיא אמרה, "ואו!‬
‫"את הולכת להציע נישואים?‬ ‫אל תהיי קמצנית, אוקיי?‬
‫"אל תהיי קמצנית.‬
‫"כדאי לך לשדרג לנוף לים,‬ ‫אני אומרת לך. זה שווה את זה.‬
‫"זה יעיף לה את הציצים."‬
‫אני לא יודעת אם היא באמת אמרה את זה,‬ ‫אבל זו הייתה האנרגייה שהיא הביאה לשיחה.‬
‫אמרתי, "בסדר", שילמתי עוד קצת כסף,‬
‫קיבלתי בקתה עם נוף לים,‬ ‫שאמור להיות נהדר, ויצאנו.‬
‫אנחנו מגיעות לבקתה, אני נכנסת.‬ ‫בקתה מאוד ישנה, בקתה מאוד יקרה.‬
‫אמרתי לה, "אבל חכי שתראי את הנוף הזה".‬
‫ואני עומדת לפתוח את הדלת האחורית,‬ ‫ואני אומרת לה,‬
‫"תחזיקי את הציצים שלך."‬
‫אני פותחת את הדלת, אנחנו יוצאות החוצה,‬
‫והכול רק ערפל,‬
‫ערפל, ערפל.‬
‫רק ערפל מלא שנאה.‬
‫אני אומרת, "מה זה?‬ ‫סרט לסביות תקופתי מהמאה ה-19?‬
‫"למה יש כל כך הרבה ערפל?‬
‫"קייט וינסלט מחפשת מאובנים שם למטה?"‬
‫לא ככה רציתי שזה יתחיל,‬ ‫אבל אמרתי, "זה בסדר".‬
‫התוכנית שלי הייתה לקחת אותה‬ ‫למסעדה יוקרתית לארוחת ערב,‬
‫ואז לחזור לחדר,‬ ‫ושם הייתי אמורה להציע לה נישואים.‬
‫אז התקשרתי מראש למלון ואמרתי,‬
‫"תוכלו לגרום לחדר שלי להיראות‬ ‫כמו שנראים החדרים ב'הרווק'?"‬
‫לא יודעת, נראה שנשים אוהבות את זה.‬
‫"נוכל לקבל נרות ועלי ורדים?‬ ‫אולי גם קצת שמפניה?‬
‫"מה לגבי תותים?‬ ‫אבל בואו נטבול אותם בשוקולד,‬
‫"אחרת זה סתם פרי."‬
‫הם אמרו, "בהחלט", גבו ממני כסף.‬
‫שמחתי לשלם, שמחתי לקבל עזרה.‬
‫אז אנחנו יוצאות לארוחת ערב,‬
‫ואני מחפשת את המלצר, כי אני זקוקה לעזרתו.‬ ‫אני רוצה לספר לו מה קורה.‬
‫אז אני ניגשת אליו, ורואה שקוראים לו קרייג.‬
‫וקרייג מאוד דרמטי.‬
‫אני חושבת שהוא משחק בתיאטרון המקומי שם.‬
‫אני מתקרבת אליו ואומרת,‬ ‫"היי, קרייג", והוא אומר,‬
‫"היי."‬
‫אמרתי, "קרייג, אני אציע נישואים‬ ‫לחברה שלי הערב", והוא אומר,‬
‫"א-לו-הים!"‬
‫הוא הזכיר לי את הפמוט מ"היפה והחיה", הרבה…‬
‫כאילו, "את תציעי נישואים, והקללה תוסר!"‬
‫אמרתי, "תודה. אני מאוד מתרגשת,‬ ‫אבל אני לחוצה.‬
‫"אני לא רוצה שארוחת הערב תיגרר,‬ ‫הטבעת הזאת בוערת לי בתוך הכיס.‬
‫"הם עובדים על החדר שלנו.‬
‫"תוכל להתקשר לקבלה בסוף ארוחת הערב,‬
‫"לברר אם החדר שלנו מוכן,‬ ‫ואז לסמן לי איכשהו‬
‫"שאנחנו יכולות לסיים פה?"‬
‫הוא אומר, "בהחלט, אין בעיה".‬
‫אמרתי, "ואין צורך להציע קינוח,‬ ‫אני אדאג לזה בחדר",‬
‫והוא אומר, "אוקיי", ואז מסתובב ככה…‬
‫ועוזב.‬
‫חשבתי, "אני מחבבת את קרייג".‬
‫אז אנחנו מתחילות לאכול,‬
‫וכל מנה שמגיעה מתבררת כמוזרה יותר מהקודמת.‬
‫זה יוקרתי מדי בשבילנו. זה יוקרתי מדי.‬
‫יש הרבה קצפים וזרועות וצדפות.‬
‫הרבה דברים מה"ים" הזה‬ ‫שאני כל הזמן שומעת עליו.‬
‫אז הכול קצת ליד,‬ ‫אבל סוף סוף אנחנו מסיימות את ארוחת הערב,‬
‫ואני מוכנה להתחיל את הלילה,‬
‫וקרייג אומר,‬
‫"היי, בנות.‬
‫"מי רוצה קינוח?"‬
‫אני אומרת, "לא אנחנו", והוא אומר, "אופס".‬
‫חשבתי, "קרייג!‬
‫"היו לך שני תפקידים, חבר!"‬
‫איך מישהו יכול להיות כל כך נלהב‬ ‫וכל כך חסר יכולת בגוף אחד?‬
‫אז עכשיו ג'קס מאוד מבולבלת,‬
‫כי היא אף פעם‬ ‫לא ראתה אותי לא מזמינה קינוח.‬
‫ואני בוהה בה ולא יודעת מה להגיד,‬
‫כי אני חושבת רק על להצליח בזה,‬ ‫אני רוצה שזה יהיה מושלם.‬
‫זה הסיפור האחד שכולם שואלים אותך עליו,‬ ‫הם רוצים כל פרט.‬
‫וקרייג לא בא, הוא לא בא.‬
‫זאת ארוחת הערב הכי לא רומנטית בחיים שלנו.‬
‫וסוף סוף, אחרי מה שהרגיש כמו חיים שלמים,‬
‫קרייג מתגנב מאחורי ג'קס.‬
‫ועכשיו הוא מרחף מעל הכתף שלה.‬
‫אין לה מושג שהוא מאחוריה,‬
‫והוא רק בוהה בי‬
‫בכזאת…‬
‫עוצמה.‬
‫אני עם ג'קס כבר שבע שנים.‬
‫אף פעם לא הבטנו זו לזו בעיניים‬
‫למשך הזמן שקרייג‬
‫בוהה בי.‬
‫ובסוף הוא עושה…‬
‫כל כך גאה בעצמו.‬
‫מסתובב…‬
‫נכנס לתוך הערפל, ולעולם לא נראה שוב.‬
‫אז אנחנו חוזרות לחדר. אני מנסה לחשוב‬ ‫על כל הדברים שארצה להגיד לג'קס.‬
‫אני רוצה שזה יהיה מושלם, שזה יהיה רומנטי.‬
‫אנחנו מגיעות לדלת, אני מתחילה להזיע,‬
‫אני נלחצת,‬
‫וכשאני נלחצת, אני עושה אקדחי אצבעות.‬
‫אז אני מסתכלת על ג'קס ומתחילה לעשות…‬
‫ואז אני מוכנה לפתוח את הדלת אל הרומנטיקה.‬
‫אנחנו נכנסות, והמקום נראה כמו זירת פשע.‬
‫העיניים שלי מסתגלות, כי התאורה מוזרה.‬
‫אתם יודעים איך חדר נראה‬ ‫כשרק האור בחדר האמבטיה דולק?‬
‫אני מביטה מסביב, ויש איזה 50 נרות קטנים,‬
‫אבל כולם פועלים על סוללות.‬
‫וחצי מהם פשוט מתים. הם פשוט מתים.‬
‫עשרה מהבהבים, כאילו אומרים, "אנחנו מנסים!"‬
‫מוח ה-OCD שלי חושב,‬ ‫"מי קיבל את ההחלטה הזאת?"‬
‫אבל אני אפילו לא יכולה להתמקד בזה,‬ ‫כי אני עומדת על תל של משהו.‬
‫יש עלי ורדים בכל מקום.‬
‫בכל מקום! לא בשום צורה הגיונית.‬
‫אין צורת לב או ראשי תיבות.‬
‫זה פשוט כאוס!‬
‫זה נראה כאילו מישהו פתח את הדלת האחורית,‬
‫המון דברים עפו ונכנסו לחדר,‬
‫ואז הוא לקח מפוח עלים…‬
‫והלך לישון.‬
‫חשבתי, "הזמנתי את חבילת 'זה יספיק'?‬
‫"מה זה?!"‬
‫וכשאתם חושבים על ורדים ועל רומנטיקה,‬
‫על איזה צבע אתם חושבים?‬
‫אדום!‬
‫אדום? מעניין.‬
‫ובכן, אלה היו עלי ורדים לבנים,‬
‫חצי מתים.‬
‫חיפשתי אחר כך בגוגל,‬ ‫"מה מסמלים ורדים לבנים?"‬
‫וזו טהרה.‬
‫כן.‬
‫זה אכן סרט לסביות תקופתי מהמאה ה-19.‬
‫אז אפילו שהם לא הרשו, לכאורה,‬ ‫להכניס נרות אמיתיים לבקתה הזאת,‬
‫הם כן הדליקו קמין רועם,‬
‫ובדיוק שם הם החליטו למקם‬
‫את התותים המכוסים בשוקולד‬
‫ואת דלי הקרח עם השמפניה.‬
‫שני הדברים לא מפסיקים לטפטף‬
‫על הרצפה.‬
‫שום דבר בתרחיש הזה לא גורם לג'קס לחשוב‬
‫שעומדים להציע לה נישואים.‬
‫יש לי שבריר שנייה להחליט‬ ‫לאיזה כיוון אני הולכת עם הלילה הזה.‬
‫האם אני מתקשרת לקבלה ואומרת,‬
‫"מישהו פרץ לחדר שלנו והרס אותו!"‬
‫או שאני מקבלת את זה,‬
‫ומעמידה פנים שכל דבר שקורה בחדר הזה‬
‫הוא בדיוק כמו שתכננתי שיהיה?‬
‫אז עכשיו אני בוהה בג'קס‬ ‫כמו אייל מול פנסי רכב.‬
‫אני לא מצליחה לחשוב על אף אחד‬ ‫מהדברים הרומנטיים שרציתי להגיד לה.‬
‫אני מזיעה שוב.‬
‫אני נלחצת.‬
‫אוי, בחיי, הנה באים אקדחי האצבעות.‬
‫אני שוכחת לכרוע ברך.‬ ‫אני לא מצליחה לחשוב על כלום.‬
‫נכנסתי לפאניקה, אז פשוט עשיתי…‬
‫וצעקתי,‬
‫"את רוצה?"‬
‫ג'קס קדה קידה קלה.‬
‫ואז, תודה לאל, היא אמרה כן.‬
‫אז עכשיו, כשאנחנו מאורסות,‬ ‫היינו צריכות להתחיל לתכנן את החתונה שלנו.‬
‫והיינו מאורסות הרבה זמן, כי למען האמת,‬
‫ג'קס ואני לא מתכננות גדולות.‬
‫ואז אימא שלי, ג'ינג'ר,‬ ‫התחילה להציע את שירותי תכנון החתונה שלה.‬
‫ואני חשבתי, "אוי ואבוי",‬
‫כי אימא שלי התחתנה בשנית בשלב מאוחר בחייה,‬
‫והייתי בחתונה הזאת, ו…‬
‫אימא שלי בחרה בנושא של קרקס.‬
‫כן.‬
‫היא התחתנה עם איזה בחור דרומי מיושן‬
‫שנשמע כמו פוגהורן לגהורן.‬
‫הוא לא היה חלק מהתכנון.‬
‫אני לא יודעת אם אימא שלי חשבה‬ ‫שהיא מתכננת מסיבת יום הולדת לילד בן 12,‬
‫או את החתונה שלה,‬
‫אבל זה מה שקרה. הנושא היה קרקס.‬
‫היא הזמינה 300 איש.‬
‫בדיוק, 300 איש,‬
‫שיבואו לכנסייה המתודיסטית‬ ‫לכבוד המסיבה הגדולה הזאת.‬
‫והיא שכרה אוהל קרקס עם פסים אדומים-לבנים‬
‫ודאגה שיכניסו אותו לתוך האולם בכנסייה.‬
‫לא בחוץ, במקום המיועד לאוהלים. בפנים.‬
‫היא שכרה מכונת צמר גפן מתוק.‬
‫היא אמרה, "אני אגיש נאצ'וס‬ ‫עם חלפינוס", כמו שהיא קראה להם.‬
‫היה להטוטן. אני מניחה שאני הייתי הליצן.‬
‫היא הזמינה 45 ליטר גלידה.‬
‫המנה הראשונה הראשית הייתה דוכן נקניקיות.‬
‫היא מצאה איזה בחור לצד הכביש שבוע קודם,‬
‫ושאלה אותו, "מה אתה עושה בשבת?"‬
‫והבחור הזה הגיע לשם. אני לא חושבת‬ ‫שהוא מכר יותר מ-20 נקניקיות ביום,‬
‫ועכשיו יש לו 300 אנשים מורעבים,‬
‫עומדים בתור סביב כל הכנסייה,‬ ‫נואשים לקבל ממנו נקניקייה.‬
‫הוא היה פשוט…‬
‫פאניקה.‬
‫באמצע המסיבה הזאת,‬
‫היו שתי בריכות פלסטיק עגולות לתינוקות.‬
‫שאלתי, "אנחנו משחקים עכשיו‬ ‫בדיג תפוחים עם הפה?"‬
‫לא. אימא שלי שמה קרח‬ ‫בשתי בריכות הפלסטיק האלה לתינוקות,‬
‫ואז הכניסה פחיות משקה קל לשתי הבריכות,‬
‫והודיעה לכל אורחי המסיבה‬
‫שאלה המקררים שלנו.‬
‫נכנסתי לשם,‬
‫וראיתי שתי בריכות פלסטיק לתינוקות‬ ‫משמשות כמקררים,‬
‫וחשבתי, "הנה אני,‬ ‫עובדת כל כך קשה בלוס אנג'לס‬
‫"בניסיון לבנות לעצמי שם,‬
‫"ואנחנו אשפה.‬
‫"אנחנו אשפה!"‬
‫חבר של אימא שלי נכנס לשם בנעלי העור שלו,‬
‫בלי לדעת מה קורה.‬
‫הוא כמעט התעלף. כאילו, "אינני מאמין!"‬
‫אבל החלק הכי טוב היה הבידור.‬
‫הייתה שם אישה ממקהלת הכנסייה שבאה לשיר,‬
‫וזה היה רגע הסולו הגדול שלה,‬
‫והיא עלתה למרכז הבמה בכל כך הרבה ביטחון,‬
‫והתחילה לשיר…‬
‫"לכו ספרו בהרים‬
‫"מעבר לגבעה ובכל מקום‬
‫"לכו ספרו בהרים‬
‫"שג'ינג'ר‬
‫"התחתנה"‬
‫וזה לא נגמר.‬
‫היא התחילה לשיר,‬
‫"כשהקדושים יצעדו לכאן‬
‫"כמה הייתי רוצה להיות במספר הזה‬
‫"כשהקדושים יצעדו‬
‫"לכאן!"‬
‫הנישואים האלה החזיקו מעמד שלושה חודשים.‬
‫אוהל הקרקס הזה עמד למשך יותר זמן‬ ‫משהנישואים של אימא שלי החזיקו.‬
‫אז התחלנו לתכנן את החתונה שלנו,‬
‫ולא עירבנו בזה את אימא שלי.‬
‫המגפה הגיעה, וחשבנו,‬
‫"טוב, כנראה שלא נוכל להתחתן".‬
‫אבל אז הגיע הסתיו, זה היה באוקטובר,‬
‫ואמרנו, "האמת שזה הזמן המושלם לחתונה.‬
‫"נוכל לעשות את זה כמו שאנחנו רוצות,‬ ‫ולא נצטרך לדאוג לגבי אף אחד אחר",‬
‫אז כן, זה היה מעולה.‬
‫תכננו את זה בשבועיים,‬ ‫שכרנו דירת איירבינבי ליד הים,‬
‫אדם זר במסכה חיתן אותנו.‬
‫התקשרנו בזום למשפחות שלנו.‬ ‫אני חושבת שאימא שלי עדיין בשיחת הזום הזאת.‬
‫וזה לא איך שמישהי מאיתנו‬ ‫אי פעם חשבה שנתחתן,‬
‫אבל בסוף זה היה מושלם,‬
‫כי כל העניין היה אנחנו והיום שלנו,‬
‫ואפילו הוטבלנו באותו יום, לא בכוונה.‬
‫אבל הצטלמנו,‬
‫וראינו שהשמש שוקעת, והיו מדרגות שירדו לים,‬
‫ואמרנו, "אלוהים, אנחנו חייבות להצטלם פה".‬
‫אז אנחנו עומדות שם,‬
‫והצלם המדהים שלנו צילם אותנו בסדרת תמונות.‬
‫ובתמונה הראשונה אנחנו נראות יפות.‬
‫אנחנו נראות כמו שתי לסביות‬ ‫בנשף סיום הלימודים ביחד.‬
‫תמונה מהממת.‬ ‫בתמונה השנייה שלנו אנחנו עושות ככה,‬
‫כי יש משהו בדרך אלינו,‬
‫כאילו זאת המנהלת שכועסת‬ ‫על שתי הלסביות שהלכו יחד לנשף הסיום.‬
‫ובתמונה השלישית אנחנו עושות ככה,‬
‫כי עכשיו הים נשבר לתוך חורי האוזניים שלנו.‬
‫בתמונה הרביעית אנחנו לגמרי מכוסות מים,‬
‫בתמונה החמישית הים נשאב חזרה,‬
‫ואנחנו מטפטפות מים, כאילו…‬
‫"איזה כיף שהחלטנו‬ ‫לצלם את התמונה הזאת בשקיעה."‬
‫יש את כל התמונות האלה,‬ ‫ולדעתי המשמעות היא מזל טוב.‬
‫ככה אמרו לי, שזה מזל טוב, אז נזרום עם זה.‬
‫אבל כמה ימים אחרי שהתחתנו‬
‫הודיעו באינטרנט שהתחתנו,‬
‫וקיבלנו הרבה אהבה ותמיכה,‬ ‫ואני ממש מעריכה את זה.‬
‫אני מנסה לשדר חיוביות,‬
‫אז כשהיא חוזרת אליי, זה חשוב לי מאוד.‬
‫אני מנסה לא להתמקד בדברים שליליים.‬
‫אני מנסה להקיף את עצמי בדברים חיוביים.‬
‫אני מנסה לא לקרוא תגובות שליליות,‬
‫אבל בעבודה כמו שלי, את שומעת מהרבה אנשים.‬
‫ואני לא רואה הכול,‬ ‫אבל מדי פעם קקי מצליח לעבור.‬
‫ובמקרה ראיתי באותו יום‬ ‫הודעה שנשלחה אליי ישירות,‬
‫ורציתי להקריא לכם אותה, אם זה בסדר.‬
‫כן!‬ ‫-כן!‬
‫בסדר.‬
‫היא מבחור בשם גארי,‬
‫ואני אקדים ואומר‬
‫שלא תאהבו את ההודעה הזאת,‬ ‫אבל אנחנו נפרק אותה ביחד.‬
‫אז הנה מה שגארי כתב לי‬ ‫ביום בו התפרסמה הידיעה שהתחתנתי.‬
‫הוא כתב, "כמה זמן את ואשתך‬
‫"כבר חולות נפש‬
‫"לסביות מלקקות טאקו‬
‫"שצריך לכלוא באלקטרז?"‬
‫חשבתי, "ואו! זה…‬
‫"מאוד ספציפי."‬
‫לא היו סימני פיסוק בהודעה הזאת, אגב.‬
‫הוא כתב, "חולות נפש מלקקות טאקו…"‬
‫אז חשבתי, "הוא בטח מתכוון‬ ‫ל'חולות נפש', פסיק,‬
‫"'טאקו', מקף…"‬
‫אתם מבינים.‬
‫אני כבר עושה לו טובות.‬
‫ואני מניחה שהייתי משועממת באותו יום,‬
‫כי חשבתי, "אני חייבת לראות‬ ‫איך הבחור הזה נראה.‬
‫"מי שולח הודעה כזאת לזרה מוחלטת?"‬
‫אז נכנסתי לעמוד שלו,‬ ‫ולא הייתה שם תמונה שלו.‬
‫הייתה שם תמונה של הדגל האמריקאי,‬
‫ולאורכו היה כתוב,‬
‫"אנחנו צריכים את אלוהים באמריקה שוב."‬
‫עם זה גארי מוביל,‬
‫באינסטגרם,‬
‫וזו הייתה ההודעה שהוא שלח לי.‬
‫חשבתי,‬
‫"אני לא בטוחה שאלוהים‬
‫"יהיה בקטע של הביטוי‬
‫"'מלקקות טאקו.'"‬
‫קראו לי משוגעת, מה שהוא עשה,‬
‫אבל זה לא נשמע לי מאוד מתאים לישו.‬
‫דרך אגב, אין בתנ"ך אף מקום בו כתוב‬
‫מה מותר או אסור לעשות עם אוכל מקסיקני.‬
‫רק שתדעו.‬
‫זה תלוי בכם, חברים.‬
‫ואז גארי כתב שצריך לכלוא אותנו באלקטרז.‬
‫עכשיו, אני לא יודעת אם אין לו גוגל,‬
‫אבל כבר זמן מה שאלקטרז הוא לא כלא.‬
‫אם זו הייתה הכוונה שלו, זה לא כלא.‬
‫האמת היא שזה מוזאון,‬
‫וזה מוזאון בסן פרנסיסקו,‬
‫שהיא אחת מהערים הכי ידידותיות לגייז בעולם.‬
‫חשבתי, "גארי אומר לי‬ ‫שאני צריכה להיות במוזאון גייז?‬
‫"גארי, די!‬
‫"אני סוללת דרך? די, גארי!"‬
‫ומעל ההודעה היה כתוב‬ ‫שהוא ואני לא עוקבים זה אחרי זה,‬
‫מה שלא היווה הפתעה.‬
‫אבל היה כתוב‬ ‫ששנינו עוקבים אחרי אדם אחד משותף.‬
‫חשבתי, "על מי גארי ואני כבר יכולים להסכים?‬
‫"אנחנו נראים כמו אנשים שונים מאוד."‬
‫והיה כתוב שם, "שניכם עוקבים‬
‫"אחרי אופרה."‬
‫אני חייבת לומר, לא תפסתי את גארי‬ ‫כבחור שאוהב את אופרה,‬
‫אבל אופרה עד כדי כך מפורסמת.‬
‫היא בונה גשרים.‬
‫אז קראתי שוב את ההודעה.‬
‫"כמה זמן את ואשתך כבר חולות נפש‬
‫"לסביות מלקקות טאקו שצריך לכלוא באלקטרז?"‬
‫וחשבתי, "למה לא המשכתי הלאה מההודעה הזאת?"‬
‫ואני מסתכלת עליה,‬
‫"מה זה?"‬
‫ואז זה נחת עליי.‬
‫חשבתי, "אלוהים!"‬
‫גארי הכיר בנישואים שלי.‬
‫הוא כתב,‬
‫"אשתך",‬
‫וזה מה שנקרא קידמה!‬
‫כמובן שהוא איית "אשתך" עם ע',‬
‫אבל אני יודעת למה הוא התכוון.‬
‫ותקשיבו, יש הרבה אנשים‬ ‫שנלחמו במשך שנים רבות‬
‫כדי שמישהי כמוני תוכל להגיד "אשתי".‬
‫גארי כתב את זה ב-2.2 שניות,‬ ‫אפילו בלי לחשוב.‬
‫הראש שלו היה מתפוצץ‬ ‫אם הוא היה יודע כמה פרוגרסיבית ההודעה.‬
‫אז זו למעשה קידמה, חברים.‬
‫אז התחתנו,‬ ‫נשארנו בבית בשנה שאחרי, כמו כולם.‬
‫לא יכולתי לנסוע כדי לעשות את העבודה שלי,‬ ‫מה שהיה מוזר,‬
‫ועכשיו שחזרתי לנסוע,‬ ‫אני כבר לא לוקחת את זה כמובן מאליו.‬
‫זה דבר כל כך יפה‬ ‫להגיע ולגרום לאנשים לצחוק,‬
‫ולהוסיף איזושהי קלות ראש לעולם.‬
‫אני אוהבת את שיקגו, אני אוהבת להגיע לכאן.‬
‫זו אחת הערים האהובות עליי.‬
‫הייתה רק עיר אחת בסיבוב ההופעות הזה‬ ‫שהייתי לחוצה לחזור אליה,‬
‫וזו הייתה דה מוין.‬
‫כי בפעם שעברה שהייתי שם זה היה אמצע החורף,‬
‫ושכחתי שבחורף במערב התיכון,‬
‫כשקפוא לאנשים,‬
‫הם משתכרים בטירוף. בטירוף!‬
‫קר מדי לצאת החוצה, אין עוד מה לעשות.‬
‫אז אני מגיעה לאולם,‬ ‫ובנות יוצאות מהשירותים ככה.‬
‫דבוק להן נייר טואלט לסוליות הנעליים.‬
‫השעה 19:00,‬
‫ושם אנחנו מתחילים את הערב הזה.‬
‫אז אני עולה לבמה, והם רק רוצים לחגוג.‬
‫הם שולחים שוט אחרי שוט, ואני אוהבת לשתות,‬
‫אבל החטא שלי הוא מילקשייק, אז אני בסדר.‬
‫והם כל הזמן רוצים שאשתה ויסקי פיירבול.‬
‫הם אוהבים ויסקי פיירבול.‬
‫לדעתי יש לזה טעם של בקבוק דלק‬
‫עם מקל של מסטיק אדום גדול שהוצנח באמצע.‬
‫אני אומרת, "זה בסדר", והם אומרים, "מה?!‬
‫"היא לא אוהבת פיירבול!‬ ‫היא לא אוהבת פיירבול, שיט!"‬
‫הם לא מסוגלים לעכל את המידע הזה.‬
‫אז עכשיו, כקהל, הדבר היחיד שחשוב להם‬ ‫זה לנסות להבין איזה משקה לשלוח לי.‬
‫הם כאילו, "טוב, היא לא אוהבת פיירבול.‬
‫"בסדר. וודקה!‬
‫"כן, שלחו לה!"‬
‫ואז שולחים לבמה הרבה וודקה חמוציות,‬ ‫ואני אומרת, "אני לא ממש אישה של וודקה".‬
‫והם כאילו, "מה?!‬
‫"היא לא אוהבת וודקה!‬ ‫שיט, היא לא אוהבת וודקה!‬
‫"בסדר. אה, בירה! כן, שלחו לה!"‬
‫ואז מגיעות בירות לבמה, ואני אומרת,‬ ‫"אף פעם לא ממש רכשתי את הטעם הזה".‬
‫הם אומרים, "טוב, זה מפתיע".‬
‫אני יודעת שאני נראית‬ ‫כמו מישהי שתוריד בירה,‬
‫תיקח את הפחית ותמעך אותה על המצח,‬
‫ועדיין תמחזר.‬
‫אני לוקחת את המשקאות שהעבירו לי,‬
‫אני מעבירה אותם חזרה אליהם,‬ ‫ואני רק משכרת אותם יותר.‬
‫הם אומרים, "בבקשה, למען השם,‬ ‫תגידי לנו מה את שותה.‬
‫"את לא יכולה לעזוב את אייווה‬ ‫בלי לשתות איתנו."‬
‫אמרתי, "זה חוק מוזר, אבל בסדר".‬
‫אני מנסה לחשוב‬ ‫על משקה שייקח קצת זמן להכין,‬
‫כי אז אוכל לעשות את העבודה שלי,‬ ‫לספר בדיחות.‬
‫אני אומרת, "סנגריה".‬
‫שכחתי איפה אני נמצאת.‬
‫אמרתי, "בסדר, אולד פאשנד".‬
‫אני מניחה שהם יצטרכו‬ ‫למצוא ברמן עם שפם קטן.‬
‫הוא יצטרך להקפיא קוביית קרח גדולה,‬ ‫ביטר, לחתוך תפוז… זה ייקח קצת זמן.‬
‫כעבור שתי דקות מגיע אולד פאשנד מהמם,‬
‫ואני אומרת, "טוב, בסדר, זה ישמח אתכם?"‬
‫אני לוקחת את המשקה,‬ ‫שאמורים ללגום לאט, ופשוט…‬
‫מורידה אותו בשלוק.‬
‫הם כל כך מתלהבים!‬
‫הייתם חושבים שהתחריתי עכשיו בקרב עשר.‬
‫אז הם נהנים,‬
‫אנחנו חוזרים להופעה,‬ ‫אנחנו צוחקים, ההופעה מעולה,‬
‫וקצת אחר כך הם נהיים שוב חסרי מנוח.‬ ‫אני אומרת, "מה עכשיו?"‬
‫אני מסתכלת ורואה אישה מבוגרת‬ ‫שמנסה לעבור דרך הקהל.‬
‫יש לה שיער אפור קצר עם קוצים.‬
‫יש לה פרצוף שחוק,‬ ‫כאילו היא ראתה דברים בחייה.‬
‫היא לובשת וסט עור,‬
‫אני מניחה שיש לה לוכד חלומות במכונית שלה.‬
‫היא צועדת בביטחון לכיוון הבמה,‬
‫והיא עוצרת ממש ליד הבמה,‬
‫ואני מסתכלת ורואה שהיא מחזיקה‬
‫סמירנוף אייס.‬
‫והיא מסתכלת עליי ואומרת, "היי.‬
‫"אני לינדה,‬
‫"ואת עומדת לחטוף אייס."‬
‫לקחתי את הסמירנוף אייס ואמרתי,‬
‫"מאיזו קפסולת זמן הוצאת את הדבר הזה?"‬
‫חשבתי שכל הקהל יסכים איתי,‬
‫והם מתחילים לשיר,‬
‫"לחטוף אייס!"‬
‫הם לא מפסיקים!‬ ‫אני שואלת, "מה זה לחטוף אייס?"‬
‫אין לי מושג על מה הם מדברים.‬
‫איזו אישה מערב תיכונית מתוקה נעמדת ואומרת,‬
‫"לחטוף אייס זה כשאת יורדת על הברכיים,‬
‫"לוקחת את בקבוק הסמירנוף אייס הזה,‬
‫"את שותה את כל הבקבוק בלגימה אחת,‬
‫"וזה נקרא לחטוף אייס."‬
‫אני לא יורדת על הברכיים‬
‫ושותה סמירנוף אייס.‬
‫כל החדר צועק,‬
‫"אלה החוקים!"‬
‫אני אומרת, "אני אישה מבוגרת,‬ ‫קומיקאית מקצוענית". לינדה צועקת,‬
‫"רדי על הברכיים!‬
‫"את תחטפי אייס!"‬
‫אז כרעתי ברך.‬
‫זה היה יכול להיות שימושי‬ ‫במהלך הצעת הנישואים שלי.‬
‫ואני מתחילה לשתות‬ ‫את הסמירנוף אייס הנוראי הזה. הייתי…‬
‫הליקר לתת המטומטם הזה נוטף לי על הפרצוף.‬
‫הכול דביק ומגעיל‬ ‫והורס את הקרדיגן המצוין שלי.‬
‫הם משתגעים, הקהל משתגע. אני כאילו…‬
‫סוף סוף אני מסיימת את המשקה הזה.‬
‫ואני נעמדת.‬
‫ומשהו ב…‬
‫האולד פאשנד ההוא…‬
‫והסמירנוף אייס הזה…‬
‫וכוח הכבידה הנמוך…‬
‫לא השתלבו טוב ביחד.‬
‫אני מייד רואה כפול.‬
‫אני לא מסיימת את ההופעה שלי.‬
‫אני לא אומרת לילה טוב.‬
‫רק הסתכלתי על הקהל ואמרתי,‬
‫"אתם עשיתם את זה."‬
‫ועזבתי.‬
‫התעלפתי מאחורי הקלעים.‬
‫אני מתעוררת אחרי שעתיים‬ ‫במכונית של היחצ"נית שלי.‬
‫אני מתעוררת ושואלת, "איך הגעתי לכאן?"‬
‫היא אמרה, "שלושה מאבטחים גדולים מאוד‬ ‫היו צריכים לסחוב אותך החוצה".‬
‫אמרתי, "זה לא מה ששאלתי.‬
‫"ושניים היו מספיקים לזה."‬
‫אמרתי, "לא, מה קרה?"‬
‫היא אמרה, "טוב, חטפת אייס.‬
‫"אני לא יודעת אם זה היה זה,‬ ‫אם זה היה הערבוב של סוגי האלכוהול."‬
‫אמרתי, "תוציאי אותי מדה מוין!"‬
‫היא הולכת להתניע את המכונית,‬ ‫והיא לא מתניעה.‬
‫אני אומרת, "אלוהים,‬ ‫אני לא נתקעת בדה מוין!"‬
‫קפוא בחוץ, כבר מאוחר בלילה,‬
‫אין אובר, הטיסה שלי יוצאת בקרוב.‬
‫אנשים מחטיפים לי אייס!‬
‫אני מוכנה לעזוב,‬ ‫ואני שומעת את דלתות המועדון נפתחות.‬
‫אני מביטה לשם,‬
‫והנה באה לינדה.‬
‫היא נשענת על המכונית.‬
‫"מה קורה, בנות?"‬
‫אני אומרת, "היי, לינדה".‬
‫אני מנסה לא ליצור איתה קשר עין, כי…‬
‫אני לא יודעת‬ ‫אילו כוחות יש ללוכד החלומות הזה.‬
‫אמרתי, "היי, לינדה.‬ ‫המכונית שלנו לא מתניעה, אבל אנחנו מסתדרות.‬
‫"תודה שבאת, לילה טוב."‬
‫היא הסתכלה עליי ועשתה…‬
‫היא קורצת לי.‬
‫היא הולכת לחלק האחורי של המכונית,‬
‫פותחת את מכל הדלק…‬
‫יורקת לתוך מכל הדלק,‬
‫ואני עפתי מדה מוין!‬
‫אוי, לינדה.‬
‫אז אני נשואה כבר שנתיים עכשיו.‬
‫וזה נהדר. אני אוהבת את זה.‬
‫ושואלים אותנו את השאלה הבאה‬ ‫שתמיד שואלים נשואים טריים.‬
‫כולם רוצים לדעת אם יהיו לנו ילדים.‬
‫ואני אגיד לכם, הורים,‬ ‫אתם לא גורמים לזה להיראות כיף.‬
‫לכולכם יש עיניים מזוגגות.‬
‫כרגע אנחנו אימהות לכלב.‬ ‫זה מה שאנחנו עושות.‬
‫ונראה מה יקרה.‬
‫אבל יש לנו כלב פומרניאן בשם ביגי.‬
‫ממש חמוד. הוא קטן, שוקל שלושה וחצי ק"ג,‬
‫והוא מאוד שמח ובריא,‬
‫אבל הוא חלה במשהו שנקרא HGE.‬
‫זאת מחלה שכלבים יכולים לחלות בה,‬ ‫ואז מלהיות בריאים ולגמרי בסדר‬
‫הם נעשים מאוד חולים, וזה עלול להיות קטלני.‬
‫זה מגיע מהר, תוך 48 שעות,‬
‫ווטרינרים לא יודעים‬ ‫איך כלבים חוטפים את זה.‬
‫הם אומרים שאולי זה ממשהו שהם אכלו,‬ ‫זה יכול להיות מלחץ.‬
‫חשבתי, "אנשי האגודה למען החיות‬ ‫מצאו את ביגי אוכל מפח זבל,‬
‫"ועכשיו הוא מסתובב בבברלי הילס‬
‫"בארנק הגוצ'י של אשתי.‬
‫"הוא לא סובל משום לחץ."‬
‫האוכל שלו יותר יקר משלי.‬
‫הוא לא סובל משום לחץ.‬
‫אז אין לנו מושג מאיפה זה הגיע‬ ‫או איך הוא חטף את זה,‬
‫אבל הסימנים למחלה מתחילים להיראות‬
‫בתחילת הטיסה שלנו מאל.איי לניו יורק.‬
‫טיסה של חמש וחצי שעות,‬ ‫ובכל שעה מצבו החמיר מאוד.‬
‫לא היה לנו מה לעשות.‬ ‫נחתנו, לקח לנו שעה להיכנס ברכב לניו יורק.‬
‫מייד הלכנו לבית חולים לחיות.‬
‫ג'קס לקחה אותו לחדר הבדיקות,‬
‫ואני מילאתי טונות של מסמכים.‬
‫זה מאוד שונה‬ ‫מהתקופה בה אני גדלתי עם חיות מחמד.‬
‫זאת אומרת, בזמנו הכלב שלך‬ ‫היה ישן בפנים, בחוץ, בבית של שכנים שלך.‬
‫הוא היה מופיע אחרי יומיים,‬ ‫ואת אומרת לו, "ספארקי, איפה היית?"‬
‫הכלב שלך היה אוכל שאריות‬ ‫שסבתא שלך זרקה מעבר לגדר,‬
‫ממסעדת "סיזלר".‬
‫ואם פתאום הכלב שלך‬ ‫היה צריך לעבור הליך רפואי רציני,‬
‫ההורים שלך היו מייד אומרים,‬
‫"היה כיף, ספארקי."‬
‫ושם זה נגמר.‬
‫אבל עכשיו אני המבוגרת.‬
‫אני צריכה להיות זו שמקבלת את ההחלטות האלה.‬
‫אז מילאתי הכול,‬ ‫ולא ראיתי את ביגי במשך 45 דקות,‬
‫אז אני לא יודעת מה שלומו בשלב הזה,‬
‫אבל מה שאני כן יודעת,‬
‫זה שהגיע הזמן שאקח אחריות‬
‫ואהיה זו שמגינה על המשפחה שלי.‬
‫הגיע הזמן שאהיה‬
‫בוצ'ה.‬
‫יש לי רגע כזה של "רוקי",‬ ‫אני נותנת לעצמי מכות בפנים.‬
‫הייתי עושה שכיבת שמיכה, אם הייתי יכולה.‬
‫אני מוכנה לקרב,‬ ‫מוכנה להיכנס לחדר הזה, כולי קשוחה.‬
‫אני נכנסת בדלת, וביגי שוכב על הרצפה.‬
‫יש דם בכל מקום, מצבו חמור בהרבה,‬ ‫ואני מאבדת את זה. אני מתחילה…‬
‫"לא!"‬
‫וג'קס אומרת, "צאי מפה, את מבאסת אותנו!"‬
‫העיפו אותי מהחדר!‬
‫הכריחו אותי לעמוד מאחורי דלת הזכוכית.‬
‫אני פשוט בוהה במשפחה שלי.‬
‫ובסוף נרגעתי,‬
‫כי האחות נתנה לי סוכריה על מקל.‬
‫והייתי כל כך מתוסכלת, כל כך מאוכזבת מעצמי‬
‫שלא יכולתי להתעשת למשך שלוש דקות ארורות,‬
‫אבל זו לא מי שאני.‬
‫אני מזל סרטן, אני רגישה,‬ ‫ואני לא יכולה לשנות את זה בעצמי.‬
‫אז אני הולכת לחכות בלובי עד ארבע בבוקר.‬
‫ג'קס מצטרפת אליי, הם לוקחים שוב את ביגי‬ ‫ומחברים אותו למכונות.‬
‫בסוף הווטרינר יוצא ומדבר איתנו.‬
‫הוא אומר, "תקשיבו, זה רע.‬
‫"יש לו בערך חמישה אחוזים.‬
‫"ואנחנו נעשה כל מה שנוכל‬ ‫כדי לנסות להציל אותו, אבל כדי שנעשה זאת,‬
‫"הוא יצטרך להיות כאן שלושה-ארבעה ימים‬ ‫ולקבל טיפול מסביב לשעון,‬
‫"הוא יצטרך לעבור עירויי דם, פלזמה.‬
‫"אנחנו אפילו לא יכולים להבטיח שזה יעבוד,‬
‫"אבל כדי שננסה,‬
‫"זה יעלה לפחות‬
‫"עשרת אלפים דולר.‬
‫"מה אתן רוצות לעשות?"‬
‫ג'קס אומרת, "עשרת אלפים דולר? אני מורה.‬
‫"זו משכורת של שנה שלמה!"‬
‫אני אומרת, "עשרת אלפים דולר?‬
‫"הוא שוקל שלושה וחצי קילו,‬ ‫כמה פלזמה הוא כבר צריך?‬
‫"הוא לא יכול לחלוק תיבה עם סנאי?"‬
‫הווטרינר אומר, "אני צריך תשובה", ואני…‬
‫ג'קס לא אומרת כלום,‬ ‫אז ברור שאני צריכה לקבל את ההחלטה.‬
‫אני כאילו…‬
‫"מה ההורים שלי היו עושים?"‬ ‫ואז, "לא, אל תחשבי על זה".‬
‫ג'קס נעשית יותר נסערת, ואני…‬
‫אז הוצאתי את ארנק הגברים שלי…‬
‫ולקחתי את כרטיס האשראי שלי…‬
‫והטחתי אותו על השולחן.‬
‫אמרתי, "תחייב".‬
‫ואז הסתכלתי על ג'קס,‬
‫ממש בעיניים, ואמרתי,‬
‫"את חושבת שדרלין הייתה יכולה לעשות את זה?‬
‫"לא!‬
‫"פאם תפרנית.‬
‫"לשילה יש אשראי ששווה לתחת!‬
‫"מי בוצ'ה?‬
‫"אני בוצ'ה!"‬
‫והחלק הכי טוב, חברים,‬ ‫הוא שהם הצילו את חייו של ביגי.‬
‫זה ביגי, אנשים!‬
‫הוא שווה כל פני, חבר'ה.‬
‫ותנו מחיאות כפיים לאשתי, ג'קס!‬
‫זה הכול, אנשים.‬
‫תודה רבה.‬
‫תודה, חבר'ה.‬
‫תודה, שיקגו!‬
‫תראו את זה.‬
‫לילה טוב, חבר'ה. תודה.‬
‫תרגום כתוביות: גלעד קשר‬