Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Ta vel imot Fortune Feimster!
Jøss!
Gi dere!
Chicago, hva skjer?
Jøss!
Takk for at dere er her i vakre Chicago Shakespeare Theater.
Mye har skjedd de siste årene, ikke sant?
Verden har taklet ville ting.
Det føles som endetiden, og jeg trodde lesbiske var bygget for det.
Sett oss i en bunker med boksskinke, og vi klarer oss.
Men det gikk dårlig, og jeg lærte mye om meg selv.
Jeg fant ut at jeg ikke har overlevelsesevner.
Ingen.
Alt jeg måtte gjøre, var å være hjemme.
Jeg fikk ikke gjort noe.
Ingen surdeig ble startet i mitt hus.
Jeg lærte ikke kaldbrygging, ingenting.
Partneren min Jax overrasket meg.
Hun malte gjerdet vårt, koblet om strømmen,
fikset rørene.
Jeg satt i sofaen hver kveld og så på dokumentarer om forelskede eldre.
Jeg gråt i Ugg-støvlene.
Jeg fant ut, dere…
Jeg er ikke maskulin.
Ja.
Jeg er ikke maskulin, det er sjokkerende,
for jeg har brede skuldre og favorittfargen min er skotskrutet.
Men det er en forhåndsvisning av noe annet enn filmen dere tror dere skal få se.
Teppet matcher ikke gardinene, som de sier.
To ting jeg ikke vet hvordan man får på plass.
Jeg ser veldig praktisk ut. Jeg ser praktisk ut.
Om du så meg, og bilen din hadde stoppet,
hadde du kanskje trodd jeg kunne fikse den.
Jeg ser sånn ut, for sånt kan en maskulin dame.
Hun kan ta bilen din på ryggen…
…og bære den til mekanikeren.
Hun kan spytte i bensintanken din…
…og så starter bilen.
Magisk, men sånn er ikke jeg.
Menn er de som blir mest overrasket av denne informasjonen.
De kommer bort til meg på Home Depot, for de tror jeg jobber der.
De sier: "Hva skjer, kompis? Hvor er spikerne?"
Jeg sier: "Jeg skal kjøpe en potteplante.
Jeg vet de selger M&M's ved disken."
Vi kjedet oss etterhvert,
og vi kjørte til Californias ørken, ut til Joshua Tree,
og på motorveien så jeg en bil som hadde havarert.
Han som eide bilen, var veldig høy.
Han var trent, skjorteløs og hadde håret i knute.
Streite damer, liker vi fortsatt sånn hår?
-Nei! -Et tydelig nei der.
Jøss.
Han hadde svart- og hvitstripede bukser.
Så ut som en kjekk fange som hadde rømt.
Bilen har havarert i veikanten.
Jeg kjører forbi, ser meg over skulderen og innser
at det er Jason Momoa. Ja.
Nå liker dere oppsatt hår, ja.
Ja. Det var det jeg trodde.
Det var Aquaman, flere kilometer fra havet,
strandet i ørkenen uten superkreftene sine.
Vakker, skjorteløs.
Jeg kjørte videre.
Vi har pratet om dette, jeg kan ikke fikse bilen hans.
Jeg kan ikke suge ham mens han venter på at en annen fikser bilen hans.
Jeg har ingenting til ham.
Jeg gjorde det nest beste.
Jeg gikk til Instagram-profilen hans.
"La meg dobbeltsjekke at det var ham."
For meg er alle menn like.
Jeg sjekket, og han hadde postet et bilde
i de stripede buksene, i veikanten.
Jeg tenkte: "Herregud, det var Jason Momoa."
Og så likte jeg bildet hans.
Jeg gjorde mitt.
Jeg er annerledes enn sånn jeg ser ut.
Jeg er en elegant dame.
Jeg er en delikat blomst. Jeg liker å få massasje en gang iblant.
Denne jenta liker å bli bortskjemt.
Jeg fikk nylig rumpemassasje for første gang.
Har dere fått det? Fy søren! Jeg mener ikke en albue i setemuskelen.
Jeg mener en skikkelig stumpmassasje.
Jeg var på et respektabelt spa,
lå på magen, og en fyr begynte å angripe rumpa mi.
Han laget lyder også.
Og jeg…
Jeg knuget mine usynlige perler.
Jeg hadde aldri blitt tatt på slik av en mann før.
Han gravde seg ned i rumpa mi, og han låste opp en slags skatt.
Jeg har aldri følt noe så godt før. Jeg dro hjem lett som en fjær den kvelden,
en helt ny dame. Jeg laget en treretters middag.
Jeg kan ikke engang lage mat.
Jeg ringte et par dager senere. Jeg måtte bestille ny time.
Fyren var fullbooket i en måned.
Jeg tenkte: "Det er greia hans. Han er rumpemassasjefyren,
og alle vet om det."
Jeg kom endelig tilbake en måned senere, samme greia.
Holdt på med rumpa mi.
Denne gangen i 30 minutter.
Han brukte mer tid på rumpa mi enn jeg har brukt på ansiktet mitt.
Han rørte ikke noe annet. Føttene mine: "Ekkelt!"
Bare rumpe.
Dro hjem. Ringte et par dager senere for å bestille ny time.
Han hadde fått sparken.
Ja, noen ødela det for oss alle.
Pokkers rumpetyster.
Det viser seg at han låste opp for mange skatter.
Men den ene jeg ikke ville skulle finne ut at jeg ikke er så tøff som jeg virker,
er partneren min Jax.
Hun kunne ikke vite det,
for før meg datet hun bare maskuline damer,
og da mener jeg maskuline.
Jeg mener politi, truckførere og dørvakter, jøss!
Maskuline.
Jeg er helt annerledes.
Jeg sier: "Hvem vil ha en klem?" Så annerledes.
Vi skulle på et Hollywood-arrangement,
og jeg prøvde å spille rollen, så jeg hadde dress fra Men's Wearhouse.
Jax hadde kjole og høye hæler, og alarmselskapet ringte oss.
De sa at alarmen gikk hjemme, ville vi at de skulle sende vakter?
Jeg sa: "Absolutt."
Vi snur. Vi kommer hjem, det er ingen der ennå.
Jax sier: "Vel, vi må ta oss av situasjonen."
Jeg sier: "Nei."
Hun sa: "Eksen min Darlene, som var politi,
sa at husalarmer ikke prioriteres."
"Vent", sa jeg.
"Jeg trodde den eksen het Pam."
Hun sa: "Det er en Darlene og en Pam. Kanskje du tenker på Sheila."
"Hvor mange politifolk?"
Hun datet hele Chicagos kvinnelige styrke.
Hun sa: "Skal du ikke gå inn og sjekke huset?"
Jeg sa: "Nei!" Så hun tok av den høyhælte skoen sånn,
holdt den opp som et våpen og stormet inn med én sko av,
rom til rom, som om hun skulle Jimmy Choo-e noen i fjeset
om de hoppet ut.
Jeg sto i døren, for jeg hadde flate sko.
"Hvordan skal jeg beskytte meg selv? Jeg har ikke snellehæl engang."
Jeg hørte en lyd, så jeg hevet fjernkontrollnøkkelen.
"Jeg trykker på denne knappen, jeg sverger.
Det står 'panikk', og jeg har panikk."
Alarmselskapet ringte, de sa det var falsk alarm.
Et av sensorbatteriene hadde dødd.
De sa: "Vi beklager. Håper vi ikke forårsaket noen ulempe."
Jeg sa: "Nå vet partneren min at jeg er ubrukelig. Det er en stor ulempe."
Jax kom haltende ut.
Hun sa: "Du kunne iallfall gått inn med meg."
Jeg sa: "Herregud, det slo meg ikke engang."
Så jeg er ikke familiens beskytter.
Og jeg vet hvorfor Jax er sterk, det gjør jeg.
Hun er barnehagelærer, og de er tøffe.
De er nødt.
Ja, det er en hard jobb.
Jeg tenker på da jeg gikk i barnehage på 80-tallet, de lot deg gjøre hva som helst.
Jeg har et bilde av meg selv som femåring i barnehagen,
og jeg holder en hammer…
…og spiker.
Min første tanke var at noen burde lært meg å bruke dem.
Hvorfor holder jeg hammer og spiker?
Øvde vi på hamring?
Sa læreren: "Ok, barn, vi skal bygge hyller til klasserommet,
og så kanskje en fin benk til garasjen min."
Galskap.
Se for deg femåringen din.
De klarer ikke fargelegge på innsiden av en gigantisk sirkel,
men du gir dem en stor, tung hammer
og håper de treffer en bitte liten spiker.
Nei!
Men sånt gjorde de på 80-tallet.
Selv friminuttet var… "Lykke til!"
Du var alene. Jeg mener, tenk på det.
Favorittleken var stikkball.
Du tok en stor, tung ball
og kastet den i noens ansikt så hardt du kunne.
Da måtte vi lære å Matrix-e…
…så tennene ikke ble slått ut.
Den leken var nyttig for meg senere, på videregående.
Jeg unngikk et par baller, ikke mange.
Tok aldri en.
Det var Red Rover som var mest intenst.
Husker dere Red Rover?
Du og vennene dine står på rekke og lenker sammen armene.
Andre venner står på rekke mot dere, og de lenker sammen armene.
Og så roper dere:
"Hold rekken!
Hold rekken!"
Som om vi er Braveheart.
Du stirrer på vennene dine fra andre siden av jordet.
Eneste mål er å løpe så fort dere kan mot rekken,
og de vil bare brekke armen din.
Alt du vil gjøre når de løper mot deg,
er å ta tak i naboens arm, strekke opp armene
og knuse kragebenet deres.
Og så erter dere hverandre.
Du sier: "Red Rover, Red Rover,
bare send den lille kjerringa Timmy
hitover."
Timmy får et uttrykk i øynene. Han løper så fort han kan.
Vi roper: "Hold rekken!"
Her kommer han. Vi holder hverandres armer.
Vi samler rekken. Timmy braser gjennom rekken vår.
Armen vår dingler fra leddet.
Vi spør: "Vant vi? Holdt vi rekken?"
Læreren din gjør ingenting.
Hun er der borte på asfalten og røyker en Virginia Slim.
Hun har en slags midtlivskrise.
Hun tenker: "De betaler meg ikke nok til at jeg bryr meg."
Apparatene var syke. Vi hadde karuseller.
De er dødsfeller av metall.
De var bare gøyale om du snurret i 100 km/t,
og så prøvde vi å løpe og hoppe på i bevegelse.
Som å prøve å hoppe opp på panseret til en bil i bevegelse.
Med ingen steder å lande.
Det var allerede 20 venner der som snurret rundt.
Du kunne ikke røre noe, for det er 60 grader i solen.
Én venn ville uunngåelig falle og sette seg fast.
Med blod fra kneet prøver vi å fange lærerens oppmerksomhet.
Hun sier: "20 minutter til!
Dette er egentid."
Fordi jeg er fra North Carolina, pleide vi å leke med dekk.
Ja, jeg snakker om dekk som falt av en Mack-lastebil
og rullet inn på barneskolens parkeringsplass.
Administrasjonen sier: "Vi har lite budsjett,
så vi finner på noe med disse gamle greiene."
Det var store dekk.
På høykant er de så høye, 35 kilo, hule i midten.
Det var en ås på baksiden av barneskolen vår,
så lærerne måtte dytte dekkene opp den åsen,
så sinte, de dyttet dem opp dit.
"Jeg har mastergrad i utdannelse."
Vi løp opp dit med de små, fem år gamle kroppene, og vi…
Vi la oss midt i dekket.
Vennen vår la sin fem år gamle kropp
i det andre.
Så gikk lærerne våre bak hvert dekk
og fikk fremdrift.
"Ok, små drittunger.
Gjør dere klare for livets villeste tur."
Og så dyttet de oss ned en ås.
Vi kom opp i 30, 60, 90 kilometer i timen.
Ikke noe håndtak. Du bare…
Vi krasjet inn i en murvegg, fløy ut av dekket, spydde.
Læreren kom ned åsen, stumpet sigaretten i pannen din.
Hun sa: "Friminuttet er over. Faktisk er skoledagen over.
Jeg skal møte en mannlig venn jeg møtte via avisen."
Sånn var friminutter på 80-tallet.
Det var en annen tid, dere.
Da kunne man ta en stor kalkulator
og skrive ordet "boobs".
Favorittallet mitt, 80085.
Ja, unge kan ta frem mobilen nå og se så mange pupper de vil,
men hvem fikk skrive det med tall?
Vi.
Det var tider.
Jeg er glad jeg er i et forhold, jeg liker det. Det passer meg.
Det er hardt å date. Kjempehardt. Jeg vet ikke.
Du må bruke apper og swipe og sånt.
Om jeg var singel, ville favoritt-datingappen min vært Grubhub.
Helt sikkert.
Jeg mener swingere har løst det.
Dating må ha vært vanskelig for dem under pandemien,
men de har måter å vise at de er swingere på.
Visste dere dette?
Jeg skal lære dere det. Ok.
Jeg fant ut at om du vil at folk skal vite du er swinger,
så kan du ha flamingoer i hagen.
Ja.
Det blir veldig forvirrende i Florida og hos mamma.
Kanskje det er derfor hun er opptatt i helgene.
Jeg forstår ikke at folk bare kjører rundt i nabolag
og ser etter flamingoer.
De ser den, ringer på og sier de er klare for kos.
Jeg vet ikke. Men jeg liker det.
Det er også en opp ned ananas.
Du kan sette en ananas opp ned på terrassen din.
Ikke riktig vei. Det er bare en ananas.
Jeg antok alltid at en opp ned ananas viste at du likte kake.
Jeg ville stoppet og ringt på hos en fremmed for kake.
Jeg ble kontaktet av et swinger-par etter et show.
De kom bort. Ja, det var spennende.
Jeg aldersdiskriminerer ikke, jeg bare forteller dere fakta.
Dette er bare fakta.
Begge hadde stokker.
Dette hadde de gjort før.
Kona sa at mannen likte showet godt, og det satte jeg pris på,
og hun sa han på slutten av showet hadde sagt
at hun fikk være med meg.
Seksuelt, jeg vet ikke.
Jeg visste ikke hva jeg skulle si.
Så jeg neiet.
Det er ikke et nei…
…men det er høflig.
Man må komme seg ut, date flere forskjellige.
Jeg datet flere. Jeg datet en sykepleier,
Gud velsigne sykepleiere. De har fått oss gjennom en vill tid.
Ja.
Trodde det ville være annerledes. Trodde hun skulle ha en sexy sykepleierdrakt
og si: "Hvem har au?" Og jeg ville si: "Jeg."
Men det funket ikke sånn. Hun kom i skitne operasjonsklær.
Hun tok med jobben hjem.
Hun fulgte etter meg med skriveplaten,
spurte om avføringen min.
Hun mente jeg skulle slanke meg, touché.
Det var ikke gøy å spise nachos med henne,
for hun så på meg, så på nachosen, og så sa hun: "Ok.
Greit. Noen har tatt et valg.
Tre typer ost, rømme og flytende ost?"
Jeg bare: "Det kalles queso.
Det er spansk for hjertesykdom.
Og det er nydelig."
Da visste jeg det ikke ville funke.
Jeg prøvde å finne en legitim grunn til å slå opp.
Hun gjør gode gjerninger, og jeg ville ikke si:
"Du gjør meg nedfor når jeg spiser nachos."
Så møtte jeg etterhvert Jax akkurat her i Chicago.
På Gay Pride.
Ja.
Det finnes håp.
Vi møttes på en parkeringsplass.
Så få barer for lesbiske finnes det i USA nå.
Lesbiske blir henvist til en parkeringsplass
hvor du enten kan feste eller parkere. Det er opp til deg.
Vi datet en stund, men jeg visste ganske tidlig at Jax var den rette.
Det kom til et punkt hvor det var på tide å fri,
og jeg er ikke romantisk, så jeg ringte en venn.
"Hvor bør jeg fri til Jax?"
Hun sa: "Dere må dra til Big Sur."
Nei, det var ikke kallenavnet mitt på skolen.
Det er en by i California, ute ved kysten, vakre broer og klipper.
Hun sa: "Det er et romantisk hotell der. Ring."
Jeg ringte. Den som svarte, prøvde å selge oppgradering.
Jeg ville ha en vanlig hytte. Hun sa: "Oi! Skal du fri? Ikke vær gnien, ok?
Ikke vær gnien.
Du bør oppgradere til havutsikt. Det er verd det.
Det gjør henne vill i nikkersen."
Jeg vet ikke om hun sa det,
men det var energien hun tilførte samtalen.
"Greit." Jeg betalte masse ekstra,
fikk den visstnok fine havutsikten, og så dro vi.
Vi kommer til hytta, jeg går inn. Veldig gammel hytte, veldig dyr hytte.
Jeg sa: "Men vent til du ser utsikten."
Jeg skal til å åpne bakdøren, og jeg sier:
"Hold fast i nikkersen."
Jeg åpner bakdøren, vi går ut, og det er bare tåke.
Tåke.
Bare hatefull tåke.
Jeg tenker: "Hva er dette, et historisk stykke om lesbiske på 1800-tallet?
Hvorfor er det så mye tåke?
Er Kate Winslet der nede og leter etter fossiler?"
Ikke sånn det skulle starte, men greit.
Planen var å spise middag på den stilige restauranten,
så gå tilbake til rommet, og der skulle jeg fri.
Jeg ringte til hotellet og sa:
"Kan dere pynte rommet så det ser ut som i Ungkaren?"
Vet ikke, damer liker visst det.
"Kan vi få stearinlys og roseblader, hva med litt champagne?
Hva med jordbær? Men dypp dem i sjokolade.
Ellers er det frukt."
De sa ja og tok godt betalt. Glad for å betale og for å få hjelp.
Så vi gikk til middag,
jeg finner kelneren for å fortelle hva som skjer.
Jeg går til ham og ser han heter Craig. Craig er veldig dramatisk.
Jeg tror han driver med lokalteater.
Jeg går bort, sier hei, og han sier:
"Hei."
"Craig, jeg skal fri til kjæresten min i kveld." Han sier:
"Her…re…gud!"
Han minnet om lysestaken i Skjønnheten og udyret,
bare masse, liksom,
"Du skal fri og forbannelsen løftes!"
Jeg sa: "Takk. Jeg er glad, men nervøs.
Middagen må gå raskt, ringen brenner hull i lomma mi.
De gjør ting med rommet vårt."
Kan du mot slutten av middagen ringe
og høre om rommet er klart, gi meg et signal, og så avslutter vi?"
Han sier: "Absolutt, skal bli."
Jeg sa: "Ikke tilby dessert, det har jeg på rommet."
Han sier: "Ok." Så snur han seg sånn…
…og går.
"Jeg liker Craig", tenker jeg.
Vi begynner å spise måltidet,
og hver rett som kommer ut, er rarere enn den neste.
Det er for fancy for oss. For fancy.
Det er mye skum, tentakler og skjell.
Mye fra dette "havet" jeg hører om.
Alt er litt feil, men vi blir endelig ferdige,
jeg er klar for å sette i gang kvelden,
og Craig sier:
"Hei, damer. Hvem vil ha dessert?" Jeg sier: "Ikke vi, Craig."
Han sier: "Ups!"
Jeg bare: "Craig! Du hadde to jobber, kompis."
Hvordan kan noen være så glad og så inkompetent i én kropp?
Så nå er Jax veldig forvirret, for hun har aldri sett meg ikke bestille dessert før.
Jeg ser på henne og vet ikke hva jeg skal si.
Jeg vil få det til, det skal være perfekt.
Den ene historien alle spør om, de vil ha alle detaljer.
Og Craig kommer ikke. Det er den minst romantiske middagen vi har hatt.
Til sist, etter noe som føles som en evighet,
sniker Craig seg opp bak Jax.
Og han svever nå over skulderen hennes.
Hun vet ikke at han står bak henne, og han bare stirrer på meg,
så… intenst.
Jeg har vært med Jax i syv år.
Vi har aldri sett hverandre i øynene
så lenge som Craig stirrer på meg.
Så, endelig, gjør han…
Så stolt av seg selv.
Snur seg.
Inn i tåken og ble aldri sett igjen.
Vi går til rommet.
Jeg prøver å tenke på alt jeg vil si. Det skal være perfekt og romantisk.
Vi nærmer oss døren, jeg begynner å svette.
Jeg blir nervøs,
og når jeg blir nervøs, skyter jeg med fingrene.
Så jeg ser på Jax og…
Så er jeg klar for å åpne døren til romantikk.
Vi går inn, og det ser ut som et åsted.
Øynene tilpasser seg, for lyset er rart.
Du vet sånn et rom ser ut når bare baderomslyset står på?
Jeg ser meg rundt, det er 50 telys der,
men alle går på batteri.
Og halvparten er døde, de er døde.
Ti flimrer. "Vi prøver!"
Tvangslidelseshjernen min bare: "Hvem gjorde dette?"
Men jeg klarer ikke fokusere på det, for jeg står på en haug av noe.
Det er roseblader overalt.
Overalt! Ikke på en måte som gir mening.
Ikke noe hjerteform eller initialer. Det er bare kaos.
Det ser ut som noen åpnet bakdøren, også fløy det inn masse dritt.
Så tok de en løvblåser…
…og tok kvelden.
Jeg tenker: "Bestilte jeg 'Det holder'-pakken?
Hva er dette?"
Når dere tenker på roser og romantikk, hvilken farge tenker dere på da?
Rødt!
Rødt? Interessant.
Dette var hvite roseblader, halvdøde.
Jeg googlet "hva betyr hvite roser".
Kyskhet.
Ja.
Dette er faktisk et stykke om lesbiske på 1800-tallet.
Selv om de ikke tillot ekte stearinlys i denne hytta,
tente de en brølende peis,
og det var der de valgte å sette de sjokoladedekkede jordbærene
og isbøtten med champagne.
Begge drypper voldsomt ned på gulvet.
Ingenting ved dette scenariet får Jax til å tenke at hun skal bli fridd til.
Jeg har et brøkdels sekund på å bestemme hvordan kvelden skal bli.
Ringer jeg resepsjonen?
"Noen brøt seg inn på rommet vårt og ødela det."
Eller omfavner jeg det
og later som om at hver eneste ting som skjer i rommet
er akkurat som jeg planla det?
Jeg stirrer på Jax som en hjort fanget i frontlysene.
Jeg kommer ikke på de romantiske tingene jeg skulle si til henne.
Jeg svetter igjen.
Jeg blir nervøs.
Søren, her kommer fingerpistolene.
Jeg glemmer å gå ned på kne. Jeg glemmer alt.
Jeg fikk panikk og gjorde…
…og jeg skrek:
"Vil du?"
Jax neide.
Og så, takk og lov, sa hun ja.
Så nå som vi var forlovet, måtte vi begynne å planlegge bryllupet.
Vi var forlovet en stund, for vi er ikke gode til å planlegge.
Moren min, Ginger, begynte å tilby sine bryllupsplanleggertjenester.
Og jeg tenkte: "Oi sann."
For mamma giftet seg på nytt sent i livet,
og jeg var i det bryllupet, og
mamma hadde sirkustema.
Ja.
Hun giftet seg med en gammeldags mann fra sør
som hørtes ut som Foghorn Leghorn.
Han var ikke med på planleggingen.
Vet ikke om mamma trodde hun planla en tolvårings bursdag
eller bryllupet sitt, men det ble sirkustema.
Hun inviterte 300 mennesker. Akkurat, 300 mennesker,
til en stor fest i en metodistkirke.
Hun leide et rødt- og hvitstripet sirkustelt,
og fikk dem til å sette det opp i felleshallen,
ikke utendørs hvor telt skal stå. Innendørs.
Hun leide en sukkerspinnmaskin.
Hun sa: "Jeg skal servere nachos med jalapenos", som hun kalte dem.
Det var en sjonglør der. Jeg var vel klovnen.
Hun hadde bare 45 liter iskrem.
Hovedinngangen var en pølsevogn.
Hun fant en fyr i veikanten en uke før og sa: "Hva gjør du på lørdag?"
Han kom, og jeg tror ikke han hadde solgt mer enn 20 pølser den dagen.
Nå har han 300 skrubbsultne mennesker
i kø rundt kirken, desperate etter en av pølsene hans.
Han bare…
Panikk.
Midt i festen var det to runde babybassenger i plast.
Jeg sa: "Skal vi dykke etter epler nå?"
Nei, mamma hadde lagt is i begge babybassengene
og så brus i begge bassengene,
og sa til festen at det var kjølerne våre.
Jeg gikk inn og så to babybassenger i plast brukt som kjølere,
og jeg tenkte: "Jeg jobber så hardt i Los Angeles,
prøver å skape et navn for meg selv,
og vi er søppel.
Vi er søppel."
Mammas mannevenn kom inn i mokasinene sine,
uten å vite hva som foregikk. Han besvimte nesten. "Helledussen!"
Men det beste var underholdningen.
Det var en dame fra kirkekoret som sang, og dette var den store soloen,
hun gikk så selvsikkert ut på scenen,
og hun begynte å synge…
Fortell det på fjellet
Over åsen og overalt
Fortell det på fjellet
At Ginger
Giftet seg
Det var mer.
Hun begynte å synge…
Når helgenene marsjerer inn
Jeg ønsker å være i den gruppen
Når helgenene marsjerer
Inn
Ekteskapet varte i tre måneder.
Sirkusteltet var spent opp lenger enn mammas ekteskap varte.
Så vi begynte å planlegge bryllupet vårt, uten å involvere mamma.
Så kom pandemien, og vi tenkte: "Vel, da får vi vel ikke giftet oss."
Men så kom høsten, det var oktober,
og vi sa: "Det er perfekt å gifte seg nå.
Vi kan gjøre det som vi vil og trenger ikke tenke på noen andre."
Så ja, det var flott.
Vi planla det på to uker, leide en Airbnb ved havet,
fikk en fremmed med maske til å vie oss.
Vi Zoomet familiene våre. Tror mamma fortsatt er i den Zoom-samtalen.
Ingen av oss trodde vi skulle gifte oss sånn,
men det ble perfekt, for det handlet bare om oss og om dagen vår,
og vi ble til og med døpt den dagen, ikke med vilje.
Men vi tok bilder,
det var solnedgang, og det var noen trapper ned til sjøen.
Vi sa: "Oi, vi må ta et bilde her."
Så vi står der borte, og vår flotte fotograf tar en serie bilder.
På første bilde er vi vakre.
Vi ser ut som to lesbiske på skoleball sammen.
Nydelig bilde.
På det andre bildet gjør vi dette, for noe dukker opp over oss.
Som rektoren som er sint fordi to lesbiske gikk på ball sammen.
På det tredje bildet gjør vi sånn,
for sjøen krasjer nå inn i ørehullene våre.
Fjerde bilde, vi er helt dekket av vann.
Femte bilde, sjøen er sugd ut på havet igjen,
og vi er dryppende våte…
"Glad vi bestemte oss for å ta dette bildet i solnedgangen."
Vi har masse bilder, jeg tror det betyr flaks.
Det har jeg blitt fortalt. Det er flaks, vi går for det.
Men et par dager etter at vi giftet oss,
kunngjør de ekteskapet på nettet,
og vi får masse kjærlighet og støtte, det setter jeg pris på.
Jeg prøver å vise positivitet, så når jeg får det tilbake, betyr det så mye.
Prøver å ikke fokusere på det negative. Jeg omringer meg med positivitet.
Jeg prøver å ikke lese negative kommentarer, men man hører det fra folk.
Jeg ser ikke alt, men noen ganger slipper en dritt gjennom.
Jeg så en melding som ble sendt direkte til meg den dagen.
Jeg vil lese den til dere, om det er greit.
-Ja! -Ja!
Ok.
Den er fra en fyr kalt Gary, og jeg vil innlede med
at dere ikke vil like meldingen, men vi skal pakke den ut sammen.
Dette er det Gary skrev til meg da det ble kunngjort at jeg hadde giftet meg.
"Hvor lenge har du og kona di vært psykisk syke,
tacoslikkende lesber som burde settes på Alcatraz?"
Jeg tenkte: "Jøss, det er veldig spesifikt."
Det var ingen grammatikk i den meldingen, forresten.
"Psykisk syke tacoslikkende…"
Jeg tenker: "Jeg tror han mente psykisk syke, komma, taco…"
Dere skjønner.
Jeg gjør ham allerede tjenester.
Jeg kjedet meg vel den dagen,
for jeg tenkte: "Jeg må se hvordan han ser ut.
Hvem sender en sånn melding til en fremmed?"
Jeg gikk på siden hans, han hadde ikke bilde av seg selv.
Det var et bilde av et amerikansk flagg, og på det sto det:
"Vi trenger Gud i USA igjen."
Det er det Gary starter med på Instagram,
og det var meldingen han sendte meg.
Jeg tenkte:
"Jeg vet ikke om Gud
ville likt uttrykket 'tacoslikkende'."
Kall meg gal, noe han gjorde,
men det hørtes ikke veldig kristelig ut for meg.
Forresten står det ikke i Bibelen
hva du kan eller ikke kan gjøre med meksikansk mat.
Bare så dere vet det.
Det er opp til dere, venner.
Så sa Gary at vi burde være på Alcatraz.
Vet ikke om han ikke har Google,
men Alcatraz har ikke vært et fengsel på en stund.
Om det var det han mente.
Det er faktisk et museum,
og det er et museum i San Francisco,
en av verdens mest homofile byer.
Jeg tenker: "Sier Gary at jeg burde være på et homomuseum?
Gary, gi deg.
Er jeg en banebryter? Gi deg, Gary."
Øverst i meldingen sto det at vi ikke følger hverandre.
Det var ingen overraskelse.
Men det sto at vi begge fulgte én person.
Jeg tenkte: "Hvem søren kan Gary og jeg være enige om?
Vi virker veldig forskjellige."
Og det sto: "Dere følger begge
Oprah."
Jeg må si jeg ikke trodde Gary var en Oprah-fyr.
Men så kjent er Oprah.
Hun bygger broer.
Så jeg leste meldingen igjen.
"Hvor lenge har du og kona vært psykisk syke,
tacoslikkende lesber som bør settes på Alcatraz?"
Og jeg bare: "Hvorfor tenker jeg fortsatt på meldingen?"
Og jeg ser på den.
"Hva er det?"
Så slo det meg.
Jeg tenkte: "Herregud."
Gary anerkjente ekteskapet mitt.
Han sa "kona di",
og det kalles fremskritt.
Greit, han stavet "kona" feil, men jeg vet hva han mente.
Det er mange som har kjempet i mange år
for at en som meg skal kunne si "kone".
Gary sa det på 2,2 sekunder, helt uten å tenke.
Han ville klikket om han visste hvor progressiv meldingen var.
Så det er faktisk fremskritt, mine venner.
Så vi giftet oss, vi ble hjemme det året, som alle andre.
Jeg kunne ikke turnere, det var rart.
Nå som jeg turnerer igjen, tar jeg det ikke for gitt mer.
Det er så vakkert å komme seg ut og få folk til å le
og tilføre verden litt sorgløshet.
Jeg elsker Chicago og å komme hit. Det er en av mine favorittbyer.
Det var bare én by jeg var nervøs for å dra tilbake til,
og det var Des Moines.
Forrige gang var det midt på vinteren,
og jeg glemte at når det er vinter der, og folk fryser,
blir de dritings. Dritings.
Det er for kaldt til å gå ut og lite annet å gjøre.
Jeg kommer til lokalet, og jenter kommer ut av do sånn her.
Det er dopapir under skoene deres.
Klokken er 19.
Det er der vi starter kvelden.
Jeg går ut på scenen, og de vil bare feste.
De tar shot etter shot, og jeg liker å drikke,
men milkshakes er lasten min, så jeg klarer meg.
De vil at jeg skal drikke Fireball-whisky.
De elsker Fireball.
Jeg synes det smaker som en flaske bensin med en Big Red-tyggis i midten.
Jeg sier: "Jeg klarer meg." De sier: "Hva? Hun liker ikke Fireball.
Hun liker det ikke, faen!"
De forstår ikke informasjonen.
Nå bryr de seg bare om å prøve å finne ut hvilken drink de skal gi meg.
"Ok, hun liker ikke Fireball. Ok. Vodka! Ja, send det."
Det kommer vodka og tranebær til scenen.
"Jeg er ingen vodkaperson."
De sier: "Hva?
Hun liker ikke vodka. Faen, hun liker ikke vodka.
Ok. Øl! Ja, send det. Det kommer masse øl til scenen."
Jeg sier: "Jeg har aldri vent meg til det."
De sier: "Det er overraskende."
Jeg ser ut som en som bælmer øl, tar boksen, knuser den i pannen
og likevel resirkulerer.
Nå tar jeg drinkene de har sendt opp.
Jeg sender dem tilbake. Jeg gjør dem bare fullere.
De sier: "Vær så snill, si hva du drikker.
Du kan ikke dra uten å drikke med oss."
Jeg sier: "Rar regel, men greit."
Jeg prøver å komme på en drink det tar tid å lage,
så jeg kan gjøre jobben min og vitse.
Jeg sier: "En sangria."
Jeg glemte hvor jeg var.
Jeg sa: "Ok, en Old Fashioned."
Jeg antar at de må finne en miksolog med en liten bart.
Han må fryse en stor isbit, bitter, skjære opp en appelsin. Det tar tid.
To minutter senere får jeg vakre drinker.
"Ok, greit. Gjør dette dere glade?"
Jeg tar drinken man skal nippe til, og jeg bare…
Ned med den.
De er så opprømte.
Du skulle tro jeg gjennomførte et dekatlon.
De hygger seg.
Showet fortsetter, vi ler, showet er flott.
Senere blir de urolige igjen. "Hva er det nå?"
Jeg kikker, og en eldre dame prøver å komme seg gjennom publikum.
Hun har kort, taggete, grått hår,
hun har et slitent ansikt, som om hun har sett tøffe ting.
Hun har skinnvest på.
Jeg regner med at hun har en drømmefanger i bilen.
Hun går selvsikkert mot scenen og stopper ved kanten.
Jeg ser at hun holder en Smirnoff Ice.
Hun ser på meg og sier: "Hei.
Jeg heter Linda,
og du skal ises ned."
Jeg tok Smirnoff Icen, og jeg sa:
"Hvilken tidskapsel gravde du denne ut av?"
Jeg trodde publikum ville være enige.
De begynner å rope.
"Ises!"
De er nådeløse. Jeg lurer på hva det betyr.
Jeg vet ikke hva de prater om.
Denne søte damen fra midtvesten reiser seg og sier:
"Å bli iset ned er å gå ned på kne,
ta flasken med Smirnoff Ice og drikke hele flasken på én gang.
Det er å ises ned."
Jeg går ikke ned på kne
og drikker en Smirnoff Ice.
Hele rommet roper:
"Det er reglene!"
Jeg sier: "Jeg er en voksen dame, profesjonell komiker." Linda roper:
"Ned på kne!
Du skal ises ned!"
Så jeg går ned på ett kne.
Dette ville vært bra da jeg fridde.
Og jeg begynner å bælme denne fæle Smirnoff Icen. Jeg bare…
Denne maltspritdritten renner ned i ansiktet mitt.
Det er klissete og ekkelt, det ødelegger en fin cardigan.
De blir ville, publikum blir ville. Jeg bare…
Jeg drikker endelig opp.
Jeg reiser meg.
Og det er noe med
den Old Fashioned-drinken…
…og den Smirnoff Icen…
og den lave tyngdekraften
som ble en dårlig blanding.
Jeg ser dobbelt med det samme.
Jeg gjør ikke ferdig showet.
Jeg sier ikke god kveld.
Jeg bare ser på publikum og sier:
"Dere gjorde dette."
Og så gikk jeg.
Jeg besvimte bak scenen.
Jeg våkner, to timer senere, i promotørens bil.
Jeg våkner og spør hvordan jeg havnet der.
Hun sa: "Tre store vakter måtte bære deg ut."
Jeg sa: "Det ba jeg ikke om.
Og det hadde holdt med to."
Jeg sa: "Nei, hva skjedde?" Hun sa: "Vel, du ble iset ned.
Vet ikke om det var det eller blandingen av to typer alkohol."
"Få meg ut av Des Moines!"
Hun skal starte bilen, men den starter ikke.
Jeg sier: "Jeg nekter å være strandet i Des Moines!"
Det er iskaldt, sent på kvelden,
ingen Ubere, flyet går snart,
folk iser meg ned.
Jeg er klar for å dra, og jeg hører klubbens dører åpne seg.
Jeg ser bort.
Her kommer Linda.
Hun kommer bort til bilen.
"Hva skjer, damer?"
Jeg sier: "Hei, Linda."
Jeg prøver å ikke få øyekontakt med henne, for
jeg vet ikke hva slags krefter den drømmefangeren har.
Jeg sier: "Bilen vår starter ikke, men vi klarer oss. Vi fikser det.
Takk for at du kom. God kveld."
Hun så på meg og…
Hun blunker til meg.
Hun går tilbake til bilen, åpner bensintanken,
spytter i bensintanken,
og jeg kom meg til helsike ut av Des Moines.
Å, Linda.
Jeg har vært gift i to år.
Det er flott. Jeg elsker det.
Og vi får det neste spørsmålet man alltid får når man er gift.
Alle vil vite om vi skal ha barn.
Dere foreldre, dere får det ikke til å se gøy ut.
Dere har et glassaktig uttrykk i øynene.
Så vi er hundemødre nå.
Det er det vi gjør.
Så får vi se hva som skjer.
Men vi har en liten Pomeranian kalt Biggie.
Så søt.
Han er en liten fyr, 3,5 kilo, og en veldig glad, sunn fyr,
men han fikk noe kalt HGE.
Det er noe hunder kan få.
De går fra å være helt friske til å bli supersyke, og det kan være dødelig.
Det kommer raskt, på 48 timer,
veterinærer vet ikke hvordan hunder får det.
Det kan komme av noe de spiste, det kan komme av stress.
Jeg sa: "Dyrebeskyttelsen fant Biggie spisende fra en søppelkasse,
og nå går han rundt i Beverly Hills i min kones Gucci-veske.
Han føler ikke noe stress."
Maten hans er dyrere enn min.
Han føler ikke noe stress.
Så vi vet ikke hvor dette kom fra eller hvordan han fikk det,
men tegnene begynner å dukke opp
på starten av flyturen fra LA til New York City,
fem og en halv time. Hver time ble han mye dårligere.
Vi fikk ikke gjort noe. Vi landet, turen til byen tok en time.
Vi dro rett til et dyresykehus.
Jax tok ham med inn, og jeg fylte ut masse papirer.
Så annerledes enn da jeg var liten.
Før sov hunden inne, ute, hos naboen.
Den dukket opp etter to dager, og du sa: "Sparky, hvor har du vært?"
Hunden din spiste restene bestemoren din kastet over gjerdet fra Sizzler.
Og om hunden trengte en stor medisinsk prosedyre,
ville foreldrene dine si:
"Det har vært gøy, Sparky."
Og det var det.
Men nå er jeg den voksne.
Jeg må være den som tar slike valg.
Jeg fyller ut alt, jeg har ikke sett Biggie på 45 minutter,
så jeg vet ikke hvordan det går,
men dette vet jeg.
Det er på tide å ta initiativ
og være familiens beskytter.
Det er på tide å være
maskulin.
Jeg har Rocky-øyeblikket mitt. Jeg slår meg selv i ansiktet.
Jeg ville tatt en pushup, men klarer ikke.
Jeg er klar for kamp, klar for å gå inn og være tøff.
Jeg går inn, og Biggie ligger på gulvet. Det er blod overalt, han er mye dårligere.
Jeg mister kontrollen. Jeg…
"Nei!"
Og Jax sier: "Kom deg ut, du gjør oss triste."
Jeg ble kastet ut av rommet!
Jeg ble tvunget til å stå bak glassdøren.
Jeg stirrer på familien min.
Endelig roet jeg meg ned, for pleieren ga meg en kjærlighet.
Jeg var så frustrert og skuffet over meg selv
fordi jeg ikke kunne ta meg sammen i tre pokkers minutter.
Det er ikke meg.
Jeg er kreps, jeg er sensitiv, og det kan jeg ikke forandre.
Så jeg er på venterommet til klokken 4.
Jax kommer, de tar med Biggie og kobler ham til maskiner.
Endelig kommer veterinæren ut og prater med oss.
Han sier: "Hør her, det er ille. Han er på 5 %.
Vi gjør alt vi kan for å prøve å redde ham.
Men da må han være her i tre-fire dager, med behandling døgnet rundt.
Han må få blodoverføring, plasma.
Vi kan ikke garantere at det vil fungere.
Men for at vi skal prøve,
vil det koste minst
10 000 dollar.
Hva vil dere gjøre?"
Jax sier: "10 000 dollar? Jeg er lærer.
Det er en årslønn."
Jeg sier: "10 000 dollar?"
Han veier 4,5 kilo. Hvor mye plasma kan han trenge?
Kan han ikke dele seng med et ekorn?"
Veterinæren sier han trenger et svar. Jeg…
Jax sier ikke noe, det er tydelig at jeg må ta valget.
Jeg bare…
"Hva ville foreldrene mine gjort? Nei, ikke tenk sånn."
Jax begynner å bli mer opprørt. Jeg bare…
Så jeg dro frem mannelommeboka…
…og jeg tok ut kredittkortet
og klasket det i bordet.
Jeg sa: "Belast det."
Og så så jeg Jax i øynene, og jeg sa:
"Tror du Darlene kunne gjort det?
Nei!
Pam er blakk.
Sheila har dårlig kreditt."
Hvem er maskulin?
Jeg er maskulin!
Og det beste er at de faktisk reddet livet til Biggie.
Dette er Biggie, alle sammen!
Verd hver eneste penny, dere.
Og gi en applaus til kona mi Jax!
Det var det, dere.
Tusen takk.
Takk, dere.
Takk, Chicago!
Se på det.
God kveld, dere. Takk.
Tekst: Ida Aalborg