Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Să-i urăm bun venit lui Fortune Feimster!
‎Vai de mine!
‎Încetați!
‎Cum merge treaba, Chicago?
‎Vai de mine!
‎Mersi că ați venit la frumosul ‎Teatru Shakespeare din Chicago!
‎S-au întâmplat multe ‎în ultimii doi ani, nu?
‎Lumea a trecut prin multe.
‎Părea a fi sfârșitul lumii
‎și credeam ‎că lesbienele erau menite pentru asta.
‎Dacă avem un buncăr ‎și conserve, ne descurcăm.
‎Dar lucrurile au mers prost ‎și am învățat multe despre mine.
‎Am descoperit ‎că n-am deloc abilități de supraviețuire.
‎Niciuna.
‎Nu trebuia decât să stau acasă!
‎N-am realizat nimic.
‎Nu m-am apucat de făcut aluaturi.
‎N-am învățat să fac niciun fel de cafea.
‎Partenera mea, Jax, m-a surprins.
‎Ea era afară, vopsea gardul,
‎ne repara curentul
‎și instalațiile.
‎Stăteam pe canapea seară de seară,
‎urmăream documentare ‎despre bătrâni îndrăgostiți.
‎Plângeam în bocanci.
‎Am descoperit ceva.
‎Nu sunt bărbătoasă.
‎Da.
‎Nu sunt bărbătoasă, asta e șocant, știu,
‎fiindcă am umeri largi, ‎iar culoarea preferată e ecosez.
‎Dar asta e o avanpremieră ‎la un altfel de film decât vă așteptați.
‎După cum se spune, ‎mocheta nu se asortează cu perdelele.
‎Două lucruri pe care nu știu să le montez.
‎Dar par foarte îndemânatică.
‎Par îndemânatică.
‎Dacă vi s-ar strica mașina și m-ați vedea,
‎ați presupune că știu să vă repar mașina.
‎Dau impresia asta, ‎fiindcă asta fac femeile bărbătoase.
‎Poate să ia mașina în spate…
‎și s-o ducă până la atelierul auto.
‎E de ajuns să-ți scuipe în rezervor…
‎ca să-ți pornească mașina.
‎Magic, dar eu nu fac asta.
‎Iar bărbații sunt cei mai derutați ‎de informația asta.
‎Vin la mine mereu, ‎la Home Depot, de exemplu,
‎fiindcă presupun că lucrez acolo.
‎Îmi spun: „Ce faci, frate?
‎Unde sunt cuiele?”
‎Le spun: ‎„Am venit să iau o floare în ghiveci.
‎Dar știu că vând M&M la case.
‎Odată ne plictiseam
‎și am plecat în deșert, în California, ‎spre rezervația Joshua Tree
‎și am observat o mașină ‎oprită pe autostradă,
‎iar șoferul era un tip foarte înalt.
‎Era trupeș, ‎dezbrăcat până la brâu, avea coc.
‎Fetelor, vă mai atrag cocurile?
‎Nu!
‎Avem un „nu” ferm.
‎Purta pantaloni alb-negru în dungi.
‎Arăta ca un deținut superb care evadase.
‎Rămăsese cu mașina în drum.
‎Am trecut pe lângă el, ‎m-am uitat în spate și mi-am dat seama
‎că era Jason Momoa. Da.
‎Deci acum vă atrag cocurile, nu?
‎Da.
‎Așa ziceam și eu.
‎Era Aquaman,
‎la kilometri întregi de ocean…
‎„naufragiat” în mijlocul deșertului, ‎fără superputeri.
‎Frumos, dezbrăcat până la brâu.
‎Mi-am văzut de drum.
‎Am discutat despre asta, ‎nu puteam s-o repar.
‎Nu puteam să-i fac o felație cât aștepta ‎să vină altul ca s-o repare.
‎N-aveam nimic de oferit.
‎Am folosit o alternativă.
‎La benzinărie, ‎am intrat pe Instagramul lui.
‎„Ia să văd dacă el era!”
‎Pentru mine, toți tipii arată la fel.
‎Postase o poză cu el pe profilul lui,
‎în pantaloni alb cu negru, ‎pe marginea drumului.
‎Mi-am zis: „Mamă, era Jason Momoa!”
‎Și i-am lăsat o apreciere la poză.
‎Mi-am făcut datoria.
‎Dar sunt foarte diferită de cum par.
‎Sunt o femeie elegantă.
‎Sunt o floare delicată.
‎Îmi plac masajele câteodată.
‎Îmi place să mă răsfăț, oameni buni.
‎Recent, mi s-a făcut masaj la fund.
‎Vi s-a făcut vreodată așa ceva? Mamă!
‎Nu mă refer la un cot în fesieri.
‎Ci despre un masaj total la poponeață.
‎Eram la un salon de masaj ‎foarte respectabil,
‎pe burtă, iar tipul a început ‎să-mi frământe fundul.
‎Scotea și zgomote.
‎Am făcut…
‎M-am arătat oripilată.
‎Nu mai fusesem atinsă așa ‎de un bărbat până atunci.
‎Continua să-mi sape în fund
‎și a descătușat un soi de comoară.
‎Nu m-am mai simțit așa de bine.
‎M-am dus acasă ușoară ca o pană,
‎parcă eram un om nou. ‎Am gătit trei feluri.
‎Nici nu știu să gătesc!
‎Am sunat peste câteva zile.
‎Trebuia să fac altă programare.
‎Tipul a avut rezervări timp de o lună.
‎Spuneam: „Asta e specialitatea lui. ‎Face masaje la fund
‎și toată lumea o știe.”
‎M-am dus peste o lună, același lucru.
‎Mi-a frământat fundul.
‎Timp de 30 de minute de data asta.
‎S-a ocupat mai mult de fundul meu ‎decât m-am ocupat eu vreodată de față.
‎Nici nu atingea altceva. ‎Picioarele? Scârbos!
‎Doar fundul.
‎M-am dus acasă. Peste câteva zile, ‎am sunat pentru altă programare.
‎Fusese concediat.
‎Da, cineva ne-a stricat distracția.
‎Al naibii informator!
‎Se pare că descătușase prea multe comori.
‎Dar singurul om care n-am vrut să afle
‎că nu sunt dură cum par
‎e partenera mea, Jax.
‎Nu voiam să știe asta,
‎fiindcă înainte ieșise ‎doar cu femei bărbătoase,
‎matahale în toată regula.
‎Mă refer la polițiste, ‎camionagii și paznici!
‎Bărbătoase.
‎Eu sunt cu totul altfel.
‎„Cine vrea o îmbrățișare?” ‎Sunt foarte diferită.
‎Mergeam la un eveniment la Hollywood
‎și încercam să-mi joc rolul, ‎așa că purtam un costum Men's Wearhouse.
‎Jax purta rochie și tocuri și am primit ‎un apel de la firma de pază.
‎Au spus că ne-a pornit alarma
‎și dacă vrem să verifice paza.
‎Am spus: „Sigur.”
‎Ne-am întors. ‎Am ajuns acasă și nu era nimeni.
‎Jax s-a sucit. ‎Mi-a spus: „Trebuie să evaluăm situația.”
‎I-am zis: „Nu-i adevărat.”
‎Mi-a spus: ‎„Darlene, fosta mea care e polițistă
‎mi-a zis că alarmele de la case ‎nu sunt prioritare.”
‎I-am zis: „Ia stai!
‎Parcă pe fosta ta o chema Pam.”
‎Ea mi-a zis: „Sunt Darlene și Pam. ‎Poate că te gândești la Sheila.”
‎„Cu câte polițiste ai ieșit?”
‎A ieșit cu toate polițistele din Chicago.
‎Mi-a zis: „Chiar n-ai de gând să intri?”
‎I-am spus: „Nu!” ‎Și-a scos pantoful de toc așa,
‎l-a ridicat ca pe o armă ‎și s-a năpustit înăuntru fără un pantof,
‎din cameră în cameră,
‎de parcă îi dobora cu pantoful ‎dacă ieșeau de undeva.
‎Am rămas în ușă, eu nu aveam tocuri.
‎„Cum să mă protejez?
‎N-am niciun toculeț, nimic.”
‎Am auzit un zgomot, ‎așa că am ridicat telecomanda mai sus.
‎Eram în genul: „O să apăs pe buton, jur!
‎Scrie «panică» și sunt panicată!”
‎Ne-au sunat de la firmă ‎și ne-au zis că fusese alarmă falsă.
‎Se terminase bateria la un senzor.
‎Ne-au zis: „Ne cerem scuze.
‎Sperăm că nu v-am provocat neplăceri.”
‎Le-am zis: „Acum, partenera mea ‎mă crede inutilă. E o mare neplăcere.”
‎Jax a ieșit șchiopătând.
‎Mi-a zis: „Puteai măcar să intri cu mine.”
‎I-am spus: „Vai de mine, ‎nici nu mi-a trecut prin cap!”
‎Deci nu sunt protectorul familiei mele.
‎Și știu de ce Jax e așa de puternică.
‎E educatoare, ele sunt dure.
‎Trebuie să fie.
‎Da, e muncă grea.
‎Dar mă gândesc la anii '80 când eram ‎la grădiniță și ne lăsau să facem orice.
‎Am o poză cu mine ‎de când aveam cinci ani, eram la grădiniță
‎și țineam în mână
‎un ciocan…
‎și cuie.
‎Primul gând a fost că cineva trebuia ‎să mă învețe să-l folosesc.
‎Mă gândeam: ‎„De ce aveam un ciocan și cuie?
‎Exersam ciocănitul?
‎Oare educatoarea ne spunea:
‎„Bun, copii, facem rafturi pentru clasă, ‎apoi, o bancă drăguță pentru garajul meu.”
‎E o nebunie.
‎Imaginați-vă copilul de cinci ani de acum!
‎Nu poate colora ‎în interiorul unui cerc imens,
‎dar îi dați un ciocan mare și greu
‎și sperați că nimerește un cui mic de tot.
‎Nu!
‎Dar așa se făcea în anii '80.
‎Pauza în sine era „Dumnezeu cu mila”.
‎Erai pe cont propriu. Ia gândiți-vă!
‎Jocul nostru preferat e dodgeball.
‎Luam o minge mare și grea
‎și ne-o aruncam în față ‎cât de tare puteam.
‎Atunci a trebuit să învățăm Matrixul…
‎ca să nu ne spargem dinții.
‎Jocul acela s-a dovedit util ‎mai târziu, în liceu.
‎Am evitat câteva mingi, nu multe.
‎N-am prins niciuna.
‎„Țară, țară, vrem ostași” ‎era cel mai intens.
‎Vi-l amintiți?
‎Vă așezați în linie ‎și vă prindeați de mâini.
‎Ceilalți prieteni făceau la fel ‎în fața voastră.
‎Apoi, strigați:
‎„Țară, țară, vrem ostași!”
‎Parcă eram în ‎Inimă neînfricată.
‎Vă holbați la cei ‎din cealaltă parte a terenului.
‎Singurul obiectiv e să fugiți ‎cât de tare puteți spre acea linie,
‎iar ei nu vor decât să vă rupă brațul.
‎Iar când aleargă spre voi, nu vreți
‎decât să apucați brațul vecinului, ‎să ridicați brațele
‎și să le zdrobiți clavicula.
‎Apoi, vă bateți joc unii de ceilalți. ‎„Țară, țară, vrem ostași!
‎Trimiteți-l pe plângăciosul de Timmy
‎la noi!”
‎Timmy are privirea aceea.
‎Începe să fugă cât de tare poate.
‎Noi spunem:
‎„Țară, țară, vrem ostași!”
‎Vine!
‎Ne apucăm de mâini.
‎Ridicăm linia.
‎Timmy ne-a rupt linia.
‎Acum, brațul atârnă în articulații.
‎Ne întrebăm: „Am câștigat?
‎Am câștigat ostașul?”
‎Educatoarea nu făcea nimic.
‎Stătea pe asfalt, fuma o Virginia Slims.
‎Avea o criză de vârstă mijlocie.
‎Se gândea: „Nu mă plătesc destul ‎ca să-mi pese de asta.”
‎Echipamentul de sport era o nebunie. ‎Aveam carusele.
‎Sunt capcane mortale din metal.
‎Erau distractive ‎doar dacă le învârteam cu 100 km/h
‎și apoi încercam să sărim în ele ‎când încă se mișcau.
‎E ca și cum ai încerca să sări ‎pe capota unei mașini în mers.
‎Dar nu aveai unde ateriza.
‎Erau deja 20 de prieteni ‎care se învârteau într-un colț.
‎Nu puteam atinge nimic, ‎fiindcă erau 57 de grade la soare.
‎Inevitabil, un prieten cădea ‎și rămânea blocat.
‎Având genunchii plin de sânge, ‎încercam să atragem atenția educatoarei.
‎Ea țipa: „Încă 20 de minute!
‎Asta e pauza mea.”
‎Fiind din Carolina de Nord,
‎ne jucam cu anvelope.
‎Da, mă rever la anvelopele ‎căzute de pe un camion Mack,
‎rostogolite în parcarea școlii.
‎Administratorii au zis: ‎„N-avem cine știe ce buget,
‎trebuie să găsim o utilizare ‎la vechiturile astea.”
‎Erau anvelope mari.
‎Ridicate, erau atât de înalte,
‎aveau vreo 35 kg, goale în mijloc.
‎Aveam un deal în spatele școlii,
‎așa că învățătorii ‎ne împingeau anvelopele pe deal,
‎furioși foc, se împingeau în ele.
‎În genul: „Eu am masterat în pedagogie!”
‎Fugeam sus, ‎și cu trupușoarele noastre de cinci ani…
‎ne băgam în mijlocul anvelopelor.
‎Amicul nostru, ‎cu trupușorul lui de cinci ani,
‎intra în celălalt.
‎Apoi, învățătorii se băgau ‎în spatele fiecărei anvelope
‎și-și luau avânt.
‎„Așa, ticăloși mici!
‎Pregătiți-vă pentru călătoria ‎vieții voastre!
‎Apoi, ne-au împins de pe deal.
‎Prindeam viteze de 30, 60, 100 km pe oră.
‎Nu aveau mânere. Noi doar…
‎ne izbeam de un zid, ‎săream din anvelopă și vomitam.
‎Învățătoarea cobora dealul, ‎își stingea țigara pe fruntea ta.
‎Spunea: „Pauza s-a încheiat. ‎De fapt, școala s-a încheiat.
‎Trebuie să mă întâlnesc ‎cu un tip cunoscut prin ziar.”
‎Și asta era pauza în anii '80.
‎Erau alte vremuri.
‎Atunci, puteai să iei un calculator
‎și să scrii cuvântul „BOOBS” (sâni).
‎Numărul meu preferat,
‎80085.
‎Adică, acum copiii pot intra pe telefoane
‎și vedea oricâți sâni doresc,
‎dar cine a putut s-o scrie din numere?
‎Noi!
‎Au fost vremuri bune.
‎Mă bucur să fiu într-o relație. ‎Îmi place. Mi se potrivește.
‎E greu să ieși la întâlniri. ‎Foarte greu. Nu știu.
‎Trebuie să intri pe aplicații, ‎să glisezi și altele.
‎Dacă aș fi singură, ‎aplicația mea de întâlniri ar fi Grubhub.
‎Cu siguranță.
‎Cred că și swingerii au găsit o soluție.
‎Trebuie să le fi fost greu ‎să iasă în pandemie,
‎dar anunță în anumite feluri ‎că sunt swingeri.
‎Știați asta?
‎Vă învăț eu. Așa!
‎Am aflat că dacă vrei să știe lumea ‎că ești swinger,
‎pui flamingo în curte.
‎Da.
‎Devine derutant în Florida ‎și la mama acasă.
‎Poate că de aceea a fost ocupată ‎în weekenduri, nu știu.
‎Nu înțeleg cum trece lumea ‎cu mașina prin cartiere,
‎căutând un stol de flamingo.
‎Sună la ușă și-ți spun ‎că sunt dispuși să se prostească.
‎Nu știu.
‎Dar îmi place.
‎Mai există și un ananas cu susul în jos.
‎Poți să pui un ananas ‎cu susul în jos pe verandă.
‎Nu-l pune normal!
‎Ar fi doar un ananas.
‎Mereu am crezut ‎că un ananas cu susul în jos
‎era un semn că îți plac torturile.
‎Aș suna la ușa unui străin pentru tort.
‎Dar chiar am fost abordată ‎de un cuplu de swingeri după spectacol.
‎Au venit în culise. Da, a fost incitant.
‎Nu discriminez lumea pentru vârsta lor, ‎doar vă spun un adevăr.
‎E doar un adevăr din poveste.
‎Amândoi aveau bastoane.
‎Deci nu erau începători.
‎Soția mi-a spus ‎că soțului i-a plăcut spectacolul,
‎ceea ce m-a bucurat
‎și că i-ar fi spus ‎la sfârșitul spectacolului
‎că avea voie să se combine cu mine.
‎Sexual, nu știu.
‎N-am știut ce să spun.
‎Am făcut o reverență.
‎Nu înseamnă nu…
‎dar e politicos.
‎Dar trebuie să ieși cu diferiți oameni.
‎Eu am făcut-o. ‎Odată am ieșit cu o asistentă,
‎fie binecuvântate! Ele ne-au ajutat ‎să depășim aceste vremuri nebune.
‎Da.
‎Credeam că va fi altfel.
‎Că va veni acasă ‎într-un costum sexy de asistentă
‎și va spune: „Cine are buba?” ‎Și eu aș spune: „Eu!”
‎Dar n-a fost așa. ‎Venea casă cu halatul murdar.
‎Își aducea munca acasă.
‎Mereu mă urmărea cu un clipboard,
‎mă întreba dacă ies normal.
‎Credea că trebuie să slăbesc, ‎touché!
‎Spun doar că nu era distractiv ‎să mănânc ‎nachos ‎cu ea,
‎fiindcă mă privea cu ochi critici.
‎„Bine. Cineva a făcut o alegere.
‎Trei feluri de brânză, ‎smântână și brânză topită?”
‎Eu spuneam: „Se numește «queso».”
‎„Și boală cardiacă în spaniolă.”
‎„Și e delicios.”
‎Atunci am știut că nu va funcționa.
‎Încercam să găsesc o scuză ‎ca să rup relația.
‎Ea făcea munca Domnului, nu voiam să zic:
‎„Mă indispui când mănânc ‎nachos.‎”
‎Apoi, am cunoscut-o pe Jax ‎chiar aici, în Chicago.
‎La Parada Pride.
‎Da.
‎Există speranță.
‎Ne-am întâlnit într-o parcare.
‎Într-o parcare.
‎Atâtea baruri pentru lesbiene ‎au rămas în Statele Unite.
‎Lesbienele sunt expulzate într-o parcare,
‎unde poți petrece sau parca mașini.
‎Ține de tine.
‎Am ieșit de câteva ori, dar am știut ‎de la începuturi că Jax era aleasa.
‎Și știam că trebuia s-o cer în căsătorie.
‎Nu sunt vreo mare romantică, ‎am sunat o prietenă:
‎„Unde să-i cer mâna lui Jax?”
‎Mi-a zis: „Trebuie să mergeți la Big Sur.”
‎Și asta nu era porecla mea din liceu.
‎E un oraș de coastă din California,
‎cu poduri și stânci superbe.
‎Mi-a zis: ‎„E un hotel foarte romantic acolo.”
‎Am sunat, iar interlocutorul ‎încerca să vândă scump.
‎Voiam o cabană standard. Mi-a zis: „Stai!
‎Vrei să-i ceri mâna? Nu fi zgârcită, da?
‎Nu fi zgârcită!
‎Ia-o pe cea cu vedere la ocean, ‎ascultă la mine!
‎Merită.
‎O să-i sară sânii în sus.”
‎Nu știu dacă a spus asta,
‎dar asta era energia din conversație.
‎Am fost de acord. Am plătit în plus,
‎am luat superba vedere la ocean ‎și am plecat.
‎Am ajuns la cabană, am intrat, ‎era foarte veche, foarte scumpă.
‎I-am zis: „Stai să vezi priveliștea!”
‎Când să deschid ușa din spate, i-am zis:
‎„Ține-te de sâni!”
‎Am deschis ușa din spate, ‎am ieșit în curte
‎și era numai ceață,
‎ceață,
‎ceață.
‎Doar o ceață neplăcută.
‎În mintea mea era: „Ce-i asta, suntem ‎într-o piesă cu lesbiene din anii 1800?
‎Ce-i cu atâta ceață?
‎Kate Winslet caută fosile acolo, jos?”
‎Nu era începutul ‎dorit de mine, dar a fost OK.
‎Planul meu era s-o duc ‎la un restaurant elegant,
‎apoi, să ne întoarcem în cameră ‎și să-i cer mâna.
‎Am sunat la hotel și le-am zis:
‎„Puteți să mă ajutați ‎să aranjez camera ca în‎ Burlacul?‎”
‎Nu știu, fetelor pare să le placă.
‎„Ne puteți trimite lumânări, ‎petale de trandafiri, niște șampanie?
‎Ce ziceți de niște căpșuni? ‎Dar să fie cu ciocolată!
‎Altfel, sunt doar fructe.”
‎Au fost de acord, ‎m-a costat o grămadă de bani.
‎Am plătit, m-au ajutat.
‎Am mers la cină,
‎m-am dus să-l găsesc pe chelner. ‎Să-i spun ce se petrecea.
‎M-am dus la el și am văzut ‎că îl cheamă Craig.
‎Craig e foarte dramatic.
‎Cred că e actor la teatrul local.
‎M-am dus la el, l-am salutat și mi-a zis:
‎„Bună!”
‎I-am zis: „Craig, vreau să-i cer mâna ‎iubitei mele astă-seară”, iar el spune:
‎„Vai… de… mine!”
‎Mi-a amintit de sfeșnicul ‎din ‎Frumoasa și bestia,
‎făcea mult așa, în genul:
‎„Îi vei cere mâna, ‎iar blestemul va fi ridicat!”
‎I-am zis: „Mulțumesc. Am mari emoții.
‎„Nu vreau să tărăgăneze cina, ‎mă arde inelul în buzunar.
‎Ne aranjează camera.
‎Poți să suni la recepție, ‎aproape de sfârșit,
‎să afli dacă e camera gata, ‎apoi să-mi faci un semn
‎ca să termin?”
‎Îmi spune: „Sigur! S-a făcut.”
‎I-am zis: „Nu avem nevoie de desert, ‎mă ocup de asta în cameră.
‎A spus: „OK.”
‎Se întoarce așa…
‎și pleacă.
‎Mi-am zis că îmi place de el.
‎Am început să mâncăm,
‎și fiecare fel de mâncare ‎era mai ciudat decât precedentul.
‎Era prea elegant pentru noi. Prea elegant.
‎Erau multe spume, tentacule și cochilii.
‎Multe chestii din acel „ocean” ‎despre care mi se spusese.
‎Totul era cam aiurea, ‎dar am terminat cina, într-un final
‎și eram gata să încep seara,
‎iar Craig spune:
‎„Bună, fetelor, cine vrea desert?”
‎Îi spun: „Nu noi, Craig.” Și face: „Hopa!”
‎Îmi venea să urlu.
‎„Aveai două lucruri de făcut.”
‎Cum poate cineva să fie ‎atât de încântat și de incompetent?
‎Jax era foarte derutată,
‎fiindcă nu mă văzuse să nu comand desert.
‎Mă holbam la ea și nu știam ce să spun,
‎mă gândeam cum să iasă bine, ‎voiam să fie perfect.
‎Era povestea pe care toți vor ‎s-o afle în detaliu.
‎Iar Craig nu mai venea odată.
‎Era cea mai puțin romantică cină ‎din viață.
‎Într-un final, după o eternitate,
‎Craig s-a furișat în spatele lui Jax.
‎Și stătea peste umărul ei.
‎Ea nu știa că el era în spatele ei
‎și doar se holba la mine…
‎foarte… intens.
‎Sunt cu Jax de șapte ani.
‎Nu ne-am privit niciodată în ochi
‎cât s-a holbat Craig…
‎la mine.
‎Într-un sfârșit, face…
‎Era foarte mândru de el.
‎S-a întors.
‎În ceață, fără să mai fie văzut vreodată.
‎Am mers în cameră.
‎Mă gândeam ‎la tot ce voiam să-i spun lui Jax.
‎Voiam să fie perfect, să fie romantic.
‎Când am ajuns la ușă, ‎am început să transpir.
‎M-au cuprins emoțiile,
‎iar când se întâmplă asta, ‎fac pistoale din degete.
‎M-am uitat la Jax și am început să fac…
‎Eram pregătită să deschid ușa ‎spre romantism.
‎Am intrat și arăta ca o scenă a crimei.
‎Ni se adaptau ochii, ‎fiindcă era luminată ciudat.
‎Știți cum arată o cameră când se lasă ‎doar lumina de la baie aprinsă?
‎M-am uitat în jur ‎și erau vreo 50 de lumânări de ceai,
‎dar toate erau pe baterii.
‎Jumătate dintre ele ‎se stinseseră, erau moarte.
‎Zece pâlpâiau, în genul: „Ne chinuim!”
‎OCD-ul meu spunea: „Cine a vrut asta?”
‎Dar nu mă puteam concentra, ‎fiindcă stăteam pe o grămadă de ceva.
‎Erau petale de trandafir peste tot.
‎Peste tot! Nu aveau un model logic.
‎Nu erau inimioare sau inițiale.
‎Doar haos.
‎Era de parcă cineva ‎deschisese ușa din spate
‎și multe porcării au zburat în cameră, ‎apoi, au luat o suflantă…
‎și s-au dat bătuți.
‎Mă gândeam: ‎„Am comandat pachetul «Cum o fi»?
‎Ce-i porcăria asta?
‎Când vă gândiți ‎la trandafiri și romantism,
‎ce culoare vă trece prin minte?
‎Roșu!
‎Roșu? Interesant.
‎Astea erau petale albe,
‎pe jumătate ofilite.
‎Am căutat pe Google mai târziu: ‎„Ce simbolizează trandafirii albi?”
‎Castitate.
‎Da.
‎Chiar eram într-o piesă cu lesbiene ‎din anii 1800.
‎Chiar dacă nu permiteau ‎lumânări adevărate în cabană,
‎au prins un foc mistuitor în șemineu
‎și exact acolo au hotărât să pună
‎căpșunele învelite în ciocolată
‎și șampania la gheață.
‎Ambele se scurgeau abundent
‎pe podea.
‎Nimic din acest scenariu ‎n-a făcut-o pe Jax să creadă
‎că urma să i se ceară mâna.
‎Am avut o fracțiune de secundă să decid ‎ce curs urma să ia seara.
‎Să sun la recepție și să zic:
‎„Cineva ne-a spart camera ‎și ne-a distrus-o”?
‎Sau să accept totul
‎și să mă port de parcă ‎tot ce se întâmpla în cameră
‎era exact așa cum am plănuit?
‎Mă uitam la Jax buimăcită.
‎Nu-mi aminteam niciun lucru romantic.
‎Transpiram din nou.
‎Aveam emoții.
‎Făceam iar pistoale.
‎Am uitat să stau în genunchi. ‎Aveam mintea goală.
‎M-am panicat, așa că i-am zis…
‎I-am țipat, de fapt:
‎„Vrei?”
‎Jax a făcut o reverență.
‎Apoi, slavă Domnului că a spus „da”!
‎Acum, că eram logodite,
‎am început să ne plănuim nunta.
‎Am fost logodite o vreme, fiindcă sincer,
‎niciuna nu știm să facem planuri.
‎Apoi, mama, Ginger, a început ‎să-și ofere serviciile de planificatoare.
‎Mi-am zis: „Aoleu!”
‎Mama s-a recăsătorit târziu în viață
‎și am participat la nunta ei
‎cu temă de circ.
‎Da.
‎Se căsătorea cu un sudist tradiționalist
‎care vorbea ca Foghorn Leghorn.
‎N-a participat la planificare.
‎Nu știu dacă mama credea că plănuia ‎aniversarea unui copil de 12 ani
‎sau nunta ei, dar așa a fost, ‎au avut temă de circ.
‎A invitat 300 de oameni.
‎Așa este, 300 de oameni
‎au venit la biserica metodistă ‎pentru petrecere.
‎A închiriat un cort de circ ‎cu dungi albe și roșii
‎și l-a montat în interiorul bisericii,
‎nu afară, unde se pun corturile. Înăuntru.
‎A închiriat un aparat ‎de făcut vată pe băț.
‎Spunea: ‎„O să servesc ‎nachos‎ cu ardei iuți.”
‎Au avut un jongler. ‎Presupun că eu eram clovnul.
‎Au avut 45 de kilograme de înghețată.
‎Pentru aperitiv au adus ‎un chioșc de hotdogi.
‎Găsise un tip pe marginea drumului ‎cu o săptămână în urmă
‎și l-a întrebat: „Ce faci sâmbătă?”
‎Tipul a venit acolo, nu cred că vânduse ‎mai mult de 20 de hotdogi în acea zi.
‎Acum avea 300 de oameni înfometați
‎care făceau coadă în biserică, ‎disperați după cârnăciorii lui.
‎Era…
‎panicat.
‎În mijlocul evenimentului
‎se aflau două piscine pentru copii.
‎Mă gândeam: „Acum prindem mere?”
‎Nu, mama pusese gheață ‎în piscinele pentru copii,
‎le umpluse cu doze de sucuri
‎și a anunțat nuntașii
‎că alea erau răcitoarele.
‎Când am intrat și am văzut piscinele ‎din plastic folosite ca răcitoare,
‎mi-am zis: ‎„Eu muncesc din greu în Los Angeles,
‎încercând să-mi fac un nume,
‎dar suntem niște țărani.
‎Suntem țărani.”
‎Prietenul mamei mele a intrat în mocasini, ‎neștiind ce se întâmpla.
‎Era să leșine, a zis: „Aoleu!”
‎Dar atracția a fost spectacolul.
‎O femeie din corul bisericii ‎trebuia să cânte
‎și era momentul ei solo,
‎în care a urcat pe scenă ‎foarte încrezătoare
‎și a început să cânte…
‎Du-te și spune muntelui
‎Peste deal și peste tot
‎Du-te și spune muntelui
‎Că Ginger
‎S-a măritat
‎N-a fost doar atât.
‎A început să cânte…
‎Când sfinții mărșăluiesc
‎Vreau să fiu printre ei
‎Când sfinții mărșăluiesc
‎Mărșăluiesc
‎Căsnicia a durat trei luni.
‎Cortul a fost montat mai mult ‎decât a durat căsnicia mamei.
‎Așa că am început să ne plănuim nunta
‎și n-am implicat-o pe mama.
‎A venit pandemia și ne-am zis:
‎„Se pare că nu ne vom putea căsători.”
‎Venise toamna, se făcuse octombrie
‎și ne-am zis ‎că era momentul perfect pentru nuntă.
‎„Putem s-o facem cum vrem ‎și nu ne facem griji pentru nimeni.”
‎Așa că da, a fost grozav.
‎Am plănuit-o în două săptămâni, ‎am închiriat un Airbnb pe malul oceanului,
‎am avut un străin mascat ‎drept preot oficiant.
‎Familiile erau pe Zoom.
‎Cred că mama încă n-a închis apelul.
‎Nu ne-am gândit niciodată ‎că ne vom căsători așa,
‎dar a fost perfect fiindcă totul ‎s-a rezumat la noi și la ziua noastră
‎și ne-am și botezat atunci, ‎nu intenționat.
‎Dar făceam fotografii,
‎soarele apunea și erau scări spre ocean.
‎Ne-am zis: „Trebuie să facem o poză aici.”
‎Stăteam acolo,
‎iar fotograful nostru genial ‎ne-a făcut poze.
‎În prima poză, am ieșit minunat.
‎Arătam ca două lesbiene la bal.
‎Superb.
‎În a doua, stăteam așa,
‎fiindcă se întrezărea ceva deasupra.
‎Cu atitudinea directorului supărat ‎că sunt două lesbiene la bal.
‎Iar în a treia, apărem așa,
‎fiindcă oceanul ni se izbea de urechi.
‎În a patra, eram acoperite de apă.
‎În a cincea, apa se retrăgea în ocean,
‎iar noi eram ude fleașcă…
‎„Mă bucur că am făcut poza la apus.”
‎Avem aceste poze ‎și cred că înseamnă noroc.
‎Așa mi s-a zis. Aduc noroc, așa rămâne.
‎La câteva zile după ceremonie,
‎am anunțat nunta pe internet,
‎am primit multă dragoste și sprijin ‎și apreciez mult asta.
‎Încerc să transmit pozitivitate,
‎așa că apreciez ‎când o primesc la rândul meu.
‎Încerc să nu mă axez pe chestii negative. ‎Să mă înconjor de lucruri pozitive.
‎Încerc să nu citesc comentarii negative,
‎dar cu o slujbă ca a mea, ‎auzi de la mulți.
‎Și nu văd totul, dar, ocazional, ‎mai scapă și un rahat.
‎S-a întâmplat să văd mesajul ‎care mi-a fost trimis direct.
‎Vreau să vă citesc mesajul, dacă se poate.
‎- Da! ‎- Da!
‎Bine.
‎E de la un tip pe nume Gary
‎și o să vă spun dinainte
‎că n-o să vă placă, ‎dar o să-l analizăm împreună.
‎Uitați ce mi-a scris Gary în ziua ‎în care am anunțat că m-am căsătorit!
‎A spus: „De cât timp tu și soția ta
‎sunteți bolnave mintal,
‎lesbiene linge-taco,
‎care ar trebui să fiți la Alcatraz?”
‎Mi-am zis: „Mamă,
‎chiar e foarte specific.”
‎Apropo, gramatica ‎era inexistentă în mesaj.
‎„Bolnave mintal lesbiene linge-taco…”
‎Mi-am zis: „Cred că voia să pună virgulă ‎după «bolnave mintal», cratimă între…
‎Înțelegeți voi.
‎Deja îi fac favoruri.
‎Și cred că eram plictisită în ziua aceea,
‎fiindcă mi-am zis ‎că trebuie să văd cum arată acel om.
‎„Cine trimite ‎un astfel de mesaj unui străin?”
‎Am intrat pe pagina lui ‎și nu avea o poză cu el.
‎Era o poză cu drapelul american
‎și peste el, era scris:
‎„Avem nevoie de Dumnezeu ‎în America din nou.”
‎Asta e imaginea lui Gary
‎de pe Instagram
‎și acela era mesajul ‎pe care mi l-a trimis.
‎Mi-am zis:
‎„Nu știu dacă lui Dumnezeu
‎i-ar plăcea expresia
‎„linge-taco”.
‎Poți să mă faci nebună, asta a și făcut,
‎dar nu mi s-a părut foarte creștinesc.
‎Apropo, nu scrie nicăieri în Biblie
‎ce ai voie să faci și ce nu ‎cu mâncarea mexicană.
‎Ca să știți.
‎Asta ține de voi, prieteni.
‎Apoi, Gary a spus ‎că trebuie să fim închise la Alcatraz.
‎Nu știu dacă are Google sau nu,
‎dar Alcatraz nu mai e închisoare ‎de ceva vreme.
‎Dacă asta voia, nu e închisoare.
‎De fapt, e muzeu
‎și e un muzeu în San Francisco,
‎unul dintre cele mai gay orașe ‎din toată lumea.
‎Mi-am zis: „Oare Gary îmi spune ‎că ar trebui să fiu într-un muzeu gay?
‎Gary, mă faci să roșesc!
‎Sunt o deschizătoare de drumuri? ‎Gary, mă faci să roșesc!”
‎Deasupra mesajului scria ‎că nu ne urmărim reciproc,
‎asta nu era surprinzător.
‎Dar scria că ambii urmărim o persoană.
‎Mi-am zis: „Pe cine Dumnezeu am putea ‎să avem în comun?
‎Părem foarte diferiți.”
‎Și scria: „Amândoi o urmăriți…
‎pe Oprah.”
‎Sinceră să fiu, Gary nu părea genul ‎care s-o urmărească pe Oprah.
‎Dar asta face faima lui Oprah.
‎Creează punți.
‎Așa că am recitit mesajul.
‎De cât timp tu și soția ta ‎sunteți bolnave mintal,
‎lesbiene linge-taco, ‎care ar trebui să fiți la Alcatraz?”
‎Mi-am zis: ‎„De ce n-am trecut mai departe?”
‎Și mă uitam la el.
‎„Ce are?”
‎Și atunci am văzut.
‎Mi-am zis: „Vai de mine!”
‎Gary îmi recunoscuse căsătoria.
‎A spus:
‎„soția ta”,
‎iar asta se numește progres.
‎Bine, a scris „soție” cu „Y”,
‎dar știu ce voia să spună.
‎Ascultați, mulți oameni ‎au luptat ani întregi
‎pentru ca cineva ca mine ‎să poată spună „soție”.
‎Gary a spus-o în două secunde, ‎fără să se gândească.
‎I-ar exploda capul, ‎dacă ar ști cât de progresist a fost.
‎Deci ăsta e progresul de fapt, prieteni.
‎Așa că ne-am căsătorit, ‎am stat acasă un an ca toată lumea.
‎N-am putut călători cu munca, ‎ceea ce a fost ciudat.
‎Acum când m-am întors la lucru, ‎nu mai iau totul de-a gata.
‎E un lucru foarte frumos ‎să fac oamenii să râdă
‎și să aduc puțină frivolitate în lume.
‎Iubesc orașul Chicago, îmi place aici. ‎E printre orașele mele preferate.
‎Un singur oraș din turneu mi-a dat emoții
‎și acela a fost Des Moines.
‎Ultima oară am fost acolo în toiul iernii
‎și uitasem că în Vestul Mijlociu, ‎când e iarnă și lumea îngheață,
‎se fac praștie. Pulbere.
‎Era prea frig de ieșit afară,
‎nu era nimic de făcut.
‎M-am dus la eveniment, ‎iar fetele ieșeau din toaletă așa.
‎Aveau hârtie igienică ‎pe talpa pantofului.
‎Era șapte seara.
‎Așa începeam seara.
‎Am urcat pe scenă, ‎iar ei voiau doar să petreacă.
‎Trimiteau shot după shot ‎și mie îmi place să beau,
‎dar viciul meu e milkshake-ul, ‎așa că nu, mersi.
‎Ei voiau să beau whisky Fireball.
‎Asta le place lor.
‎Mie mi se pare că e o sticlă de benzină
‎cu un boț de gumă de mestecat la mijloc.
‎Am refuzat. Nu le-a venit să creadă.
‎„Nu-i place Fireball!”
‎„Nu îi place, fir-ar!”
‎Nu puteau procesa informația.
‎Acum, ca public, îi interesa
‎doar ce să-mi trimită de băut.
‎„Bine, nu-i place Fireball.”
‎„Bine, vodcă!”
‎„Da, trimite!”
‎Vodca și merișoarele urcau pe scenă.
‎„Vodca nu e pe placul meu.”
‎Au zis: „Poftim?
‎Nu-i place vodca. ‎Fir-ar, nu-i place vodca!
‎Bine, bere. Da, trimite!” ‎Încep să-mi trimită bere pe scenă.
‎Le-am zis: „Nu i-am dat de gust.”
‎Ei au ripostat: „Ce surprinzător!”
‎Știu că arăt de parcă o dau pe gât,
‎îmi zdrobesc doza de frunte
‎și tot reciclez.
‎Luam băuturile pe care mi le trimiteau.
‎Le dădeam înapoi. Îi îmbătam și mai tare.
‎Mi-au zis: „Spune-ne ce bei, ‎pentru numele lui Dumnezeu!
‎Nu poți pleca din Iowa ‎fără să bei cu noi.”
‎Le-am zis: „E cam ciudat, dar fie!”
‎Mă gândeam la ceva ‎care durează să se prepare,
‎ca să-mi fac treaba, să spun glume.
‎Am zis: „Sangria.”
‎Uitasem unde eram.
‎„Bine, un cocteil Old Fashioned.”
‎Credeam că trebuie să găsească ‎un barman cu mustață.
‎Îi trebuie un cub de gheață mare,
‎bitter, să felieze o portocală…
‎În două minute, ‎apar două cocteiluri superbe.
‎„Bine, asta o să vă mulțumească?”
‎Am luat o băutură care trebuia sorbită…
‎și am dat-o pe gât.
‎Erau încântați.
‎Parcă tocmai concurasem la un decatlon.
‎Așa că se distrau.
‎Am revenit la spectacol, a fost grozav.
‎Mai târziu, încep iar să se agite. ‎Mi-am zis: „Acum ce mai e?”
‎O femeie mai în vârstă încerca ‎să-și croiască drum prin mulțime.
‎Avea păr scurt, cărunt, țepos,
‎avea o față istovită, ‎de parcă văzuse multe la viața ei.
‎Purta vestă de piele.
‎Presupun că avea ‎un talisman al viselor în mașină.
‎Mergea foarte încrezătoare spre scenă,
‎s-a oprit la capătul scenei
‎și am văzut că avea în mână
‎o Smirnoff Ice.
‎S-a uitat la mine și mi-a zis: „Auzi?
‎Eu sunt Linda,
‎iar tu ești pe cale să fii înghețată.”
‎Am luat sticla și i-am zis:
‎„Din ce capsulă a timpului ‎ai dezgropat asta?”
‎Credeam că toți vor fi de acord.
‎Au început să strige:
‎„Îngheață!”
‎Nu se mai opreau. Am întrebat ce înseamnă.
‎Nu știam ce voiau să spună.
‎O femeie foarte amabilă ‎s-a ridicat și mi-a spus:
‎„Să îngheți înseamnă ‎să te pui în genunchi,
‎să iei sticla de Smirnoff Ice
‎și s-o bei pe toată dintr-o înghițitură,
‎asta înseamnă.”
‎N-am de gând să mă pun în genunchi
‎și să beau o Smirnoff Ice.
‎Toată sala a strigat:
‎„Astea sunt regulile!”
‎Le-am zis: „Sunt o femeie adultă, ‎un comediant profesionist.” Linda a țipat:
‎„Treci în genunchi!
‎O să fii înghețată!”
‎Așa că m-am pus în genunchi.
‎Mi-ar fi fost de folos ‎când i-am cerut mâna.
‎Și am început să dau pe gât ‎acea vodcă oribilă.
‎Porcăria aia de lichior de malț ‎îmi curgea pe față.
‎Era lipicioasă și scârboasă, ‎îmi strica puloverul cel bun.
‎Publicul o luase razna, era o frenezie.
‎Într-un final, am terminat sticla.
‎M-am ridicat.
‎Și ceva…
‎din cocteil…
‎din Smirnoff Ice…
‎și din gravitația redusă
‎nu au făcut casă bună.
‎Începusem să văd dublu.
‎Nu mi-am terminat numărul.
‎Nu le-am spus noapte bună.
‎M-am uitat la public și le-am spus:
‎„Voi ați făcut asta.”
‎Și am plecat.
‎Am leșinat în culise.
‎Mi-am revenit după vreo două ore, ‎în mașina organizatoarei.
‎M-am trezit și am spus: ‎„Cum am ajuns aici?”
‎Mi-a zis: ‎„A fost nevoie de trei paznici voinici.”
‎I-am spus: „Nu asta am întrebat.
‎Și se putea și cu doi.
‎Nu, ce s-a întâmplat?”
‎Mi-a zis: „Ai fost înghețată.
‎Nu știu dacă de la asta ‎sau de la amestecul de alcool.”
‎„Scoate-mă din Des Moines!”
‎A încercat să pornească mașina ‎și n-a reușit.
‎Mi-am zis: „Nu vreau să rămân blocată ‎în Des Moines!”
‎Era frig, era târziu în noapte,
‎nu exista Uber, îmi pleca avionul,
‎lumea mă „îngheța”.
‎Când să plec, ‎am auzit ușile clubului deschizându-se.
‎M-am uitat încolo.
‎Linda venea spre noi.
‎S-a cocoțat pe mașină.
‎„Ce faceți, doamnelor?”
‎Am zis: „Bună, Linda!”
‎Încercam să nu am contact vizual,
‎nu știam ce puteri avea ‎talismanul acela al viselor.
‎I-am zis: „Nu ne pornește mașina, ‎dar ne descurcăm.
‎Mersi că ai venit. Noapte bună!”
‎S-a uitat la mine…
‎Mi-a făcut cu ochiul.
‎S-a dus în spatele mașinii
‎și a deschis rezervorul.
‎A scuipat în rezervor
‎și am plecat naibii din Des Moines.
‎Linda!
‎Așa că sunt căsătorită de doi ani.
‎E grozav. Îmi place la nebunie.
‎Și suntem întrebate ce se întreabă mereu ‎când ești proaspăt căsătorit.
‎Toți vor să știe dacă vom avea copii.
‎Și le spun părinților: ‎nu faceți să pară distractiv.
‎Toți aveți ochii împăienjeniți.
‎Suntem mamele unui cățel.
‎Asta facem.
‎Vom vedea ce se va întâmpla.
‎Dar avem un mic Pomeranian pe nume Biggie.
‎Ce drăguț!
‎E un micuț, are trei kilograme
‎și e foarte fericit, sănătos,
‎dar se îmbolnăvise ‎de gastroenterită hemoragică.
‎Câinii pot lua asta,
‎devenind din câini sănătoși
‎în câini foarte bolnavi ‎și poate fi letală.
‎Survine rapid, în 48 de ore
‎și veterinarii nu știu cum o contractează.
‎Ar putea fi de la mâncare, de la stres.
‎Am spus: „Cei de la Humane Society ‎l-au găsit mâncând dintr-un tomberon
‎și acum se plimbă prin Beverly Hills
‎în poșeta Gucci a nevesti-mii.
‎Nu are niciun stres.”
‎Mâncarea lui e mai scumpă decât a mea.
‎Nu are niciun stres.
‎Nu știm de unde a apărut ‎sau cum a căpătat asta,
‎dar simptomele au început
‎în timpul zborului dinspre LA ‎către New York City,
‎în cinci ore și jumătate ‎și se înrăutățea mereu.
‎N-am putut face nimic. ‎Am aterizat și am mers cu mașina o oră.
‎Am mers direct la spitalul veterinar. ‎Jax l-a dus în sala de examinare,
‎iar eu completam maldăre de acte.
‎E altfel, față de copilăria mea.
‎Pe vremea aceea, câinele dormea ‎afară, înăuntru, în casa vecinului.
‎Apărea după două zile și spuneai: ‎„Unde ai fost, Sparky?”
‎Câinele mânca resturile de la Sizzler, ‎aruncate de bunica peste gard.
‎Dacă se întâmpla ca să fie nevoie ‎de o procedură medicală,
‎părinții spuneau direct:
‎„Ne-a părut bine, Sparky.”
‎Și asta era tot.
‎Dar acum, eu eram adultul.
‎Eu trebuia să iau aceste decizii.
‎Am completat totul, ‎nu-l mai văzusem de 45 de minute
‎și nu știam în ce stare era,
‎dar știam un lucru.
‎Venise vremea să iau inițiativă
‎și să fiu protectorul familiei mele.
‎Venise vremea să fiu…
‎bărbătoasă.
‎Aveam momentul de Rocky, ‎mă loveam singură.
‎Aș face o flotare, dar nu pot.
‎Mi-am făcut curaj, ‎eram pregătită să intru în sală.
‎Am intrat pe ușă, iar Biggie zăcea pe jos.
‎Era sânge peste tot, starea lui ‎se înrăutățise și mi-am pierdut calmul.
‎„Nu!”
‎Jax spune: „Pleacă de aici! Ne superi!”
‎M-au dat afară din sală!
‎Am fost nevoită ‎să stau în spatele ușii din sticlă.
‎Mă uitam la familia mea.
‎Într-un final, m-am calmat, ‎fiindcă asistenta mi-a dat o acadea.
‎Eram atât de frustrată, ‎de dezamăgită de mine
‎că nu am putut sta calmă trei minute,
‎dar așa sunt eu.
‎Sunt Rac, sunt sensibilă ‎și nu pot schimba asta.
‎Am așteptat pe hol ‎până la patru dimineața.
‎Jax a venit lângă mine ‎și l-au conectat pe Biggie la aparate.
‎Veterinarul a venit să ne vorbească.
‎Ne-a zis: „Ascultați, e de rău.
‎Viața lui atârnă de un fir de ață.
‎Vom face tot posibilul ca să-l salvăm.
‎Dar pentru asta, trebuie să mai rămână ‎trei, patru zile sub îngrijire.
‎Va avea nevoie de transfuzii, de plasmă.
‎Nu putem garanta că va funcționa.
‎Dar, ca să încercăm,
‎va costa minim
‎10.000 de dolari.
‎Ce vreți să facem?”
‎Jax spune: „Zece mii? Sunt educatoare.
‎E salariul meu pe tot anul.”
‎Eu spun: „Zece mii?
‎Are trei kilograme. ‎De câtă plasmă poate să aibă nevoie?
‎Nu poate să împartă cutia cu o veveriță?”
‎Veterinarul voia un răspuns.
‎Jax nu spunea nimic, ‎așa că eu trebuia să iau decizia.
‎Mă gândeam…
‎„Ce ar face părinții mei? ‎Nu, nu te gândi la asta!”
‎Jax începuse să fie tot mai necăjită.
‎Așa că am scos portofelul bărbătesc…
‎am luat cardul de credit…
‎și l-am trântit pe masă.
‎Am zis: „Încasează!”
‎Apoi, m-am uitat la Jax,
‎fix în ochii ei și am spus:
‎„Crezi că Darlene ar fi făcut asta?
‎Nu!
‎Pam e falită.
‎Sheila are credit negativ.”
‎Cine e bărbătoasă?
‎Eu sunt bărbătoasă!
‎Și partea cea mai bună este ‎că i-au salvat viața lui Biggie.
‎El este Biggie, oameni buni!
‎Merită fiecare bănuț, oameni buni.
‎Și aplauze, vă rog, pentru soția mea, Jax!
‎Atât din partea mea.
‎Mulțumesc mult.
‎Mulțumesc, oameni buni.
‎Mulțumesc, Chicago!
‎Ia uitați!
‎Noapte bună! Mulțumesc!
‎Subtitrarea: Ramona Coman