Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En applåd för Fortune Feimster!
Tusan!
Sluta!
Lägg av!
Vad händer, Chicago?
Tusan!
Tack för att ni är här på vackra Chicago Shakespeare Theatre.
Det har hänt mycket de senaste åren.
Världen har hanterat galna saker.
Det kändes som jordens undergång. Jag trodde att lesbiska var gjorda för det.
Sätt oss i en bunker med konserverad skinka, vi klarar oss.
Men det ballade ur och jag lärde mig mycket om mig själv.
Jag fick veta att jag har noll överlevnadskunskaper.
Inga.
Jag behövde bara stanna hemma.
Jag fick inget gjort.
Ingen surdeg startades i mitt hus.
Jag lärde mig inte att kallbrygga kaffe.
Min partner Jax överraskade mig.
Det var hon som målade vårt staket,
kopplade om elektriciteten,
lagade rören.
Jag låg på soffan varje kväll,
och såg dokumentärer om gamla förälskade människor.
Och grät i mina Uggs.
Jag fick reda på en sak.
Jag är inte butch.
Ja.
Jag är inte butch, vilket är chockerande, jag vet.
För jag är bredaxlad och min favoritfärg är rutigt.
Men det är en försmak på en helt annan film än vad ni tror ni ska se.
Mattan matchar inte gardinerna.
Två saker som jag inte vet hur man installerar.
Men jag ser väldigt händig ut.
Jag ser händig ut.
Om ni såg mig och er bil var trasig, antar ni att jag kan laga er bil.
Jag ser ut att kunna sånt för det gör en butch tjej.
Hon kan ta din bil på ryggen…
…och gå med den till en mack.
Hon kan bara spotta i din bensintank…
…och din bil startar.
Magiskt, men det är inte jag.
Och män är förbryllade av den informationen.
De kommer fram till mig hela tiden på byggvaruhus,
för de antar att jag jobbar där.
De säger: "Läget, hörru? Var är spikarna?"
Jag bara: "Jag ska köpa en krukväxt.
Jag vet att de säljer M&M i kassan."
Vi blev uttråkade en gång,
och körde ut till öknen i Kalifornien, till Joshua Tree,
och jag såg på motorvägen, att där stod en trasig bil,
och han som ägde bilen var väldigt lång.
Han var vältränad, hade bar överkropp och man bun.
Straighta tjejer, gillar vi det än?
Nej!
Ett bestämt nej där.
Oj.
Killen hade på sig svartvitrandiga byxor.
Det såg ut som en snygg fånge hade rymt.
Nu är hans bil trasig vid sidan av vägen.
Jag kör förbi honom och tittar över axeln och inser
att det är Jason Momoa. Ja.
Nu gillar ni man bun, eller hur?
Ja.
Jag trodde väl det.
Det var Aquaman.
Långt från havet, bara…
…strandsatt i öknen utan superkrafter.
Vacker, tröjlös.
Jag fortsatte köra.
Vi har redan tagit det. Jag kan inte laga bilen.
Jag kan inte suga av honom när han väntar på att nån annan ska laga bilen.
Jag har inget åt den här mannen.
Jag gjorde det näst bästa.
När jag tankade gick jag in på hans Instagram.
"Låt mig bara kolla om det var han."
För mig är alla snubbar lika.
På sin sida hade han lagt upp en bild på sig
i de svartvitrandiga byxorna, längs vägen.
Jag sa: "Herregud, det var Jason Momoa."
Och jag gillade hans bild.
Jag gjorde min del.
Men jag är inte som man tror.
Jag är en bräcklig dam.
Jag är en känslig blomma.
Jag gillar massage då och då.
Den här tjejen gillar att bli ompysslad.
Jag fick nyligen rumpmassage för första gången.
Har ni fått det? Tusan!
Jag pratar inte om en armbåge i gluteus.
Jag pratar om total rumpmassage.
Jag var på ett respektabelt spa,
på mage, och den här killen började gå på min röv.
Gör ljud också.
Jag bara…
Jag tog tag i mina osynliga pärlor.
Jag hade aldrig blivit rörd av en man så här förut.
Han grävde i min rumpa och han upptäckte en skatt.
Jag har aldrig känt nåt så skönt.
Jag åkte hem lätt som en fjäder,
en helt ny kvinna. Jag lagade en trerättersmåltid.
Jag kan inte ens laga mat.
Jag ringde några dagar senare. Jag ville göra en ny bokning.
Den här killen var fullbokad i en månad.
Jag tänkte: "Det här är hans grej. Han är rumpmassagekillen
och alla vet det."
Så jag kom in en månad senare, samma sak.
Han gick på min röv.
Den här gången i 30 minuter.
Han ägnade mer tid åt min rumpa än vad jag har ägnat åt mitt ansikte.
Han rörde inget annat, som mina fötter: "Äckliga!"
Bara rumpan.
Jag åkte hem och ringde efter några dagar för att göra en ny bokning.
Han hade fått sparken.
Ja, nån förstörde det för oss alla.
Jävla rumpgolare.
Han låste upp för många skatter.
Men den enda jag inte ville skulle veta
att jag inte är så tuff som jag verkar är min partner Jax.
Jag ville inte att hon skulle veta.
För innan mig dejtade hon bara butch kvinnor,
och jag snackar butch,
Jag snackar snutar, lastbilschaffisar och dörrvakter, oj, oj!
Butch.
Jag är helt annorlunda.
Jag är som: "Vem vill ha en kram?" Så annorlunda.
Men vi skulle på tjusig Hollywoodfest
och jag försökte passa in och hade på mig kostym.
Jax hade klänning och högklackat, och larmföretaget ringde.
De sa att vårt larm utlösts,
och vill vi att de skickar säkerhetsvakter?
Jag sa: "Absolut."
Vi vänder. Vi kommer hem och ingen är där än.
Jax säger: "Vi måste gå in och kolla läget."
Jag säger: "Nej, inte då."
Hon sa: "Mitt ex Darlene, som var polis,
sa att hemlarm är lägst prioriterade."
Jag sa: "Vänta".
"Jag trodde att det exet hette Pam."
Hon sa: "Det finns en Darlene och en Pam. Du kanske tänker på Sheila."
Jag bara: "Hur många poliser?"
Hon dejtade liksom hela Chicagos kvinnostyrka.
Hon sa: "Du tänker inte gå in och kolla i huset?"
Jag sa: "Nej!" Så hon tog av ena klackskon så här,
höll upp den som ett vapen, och gick där med en sko,
från rum till rum som om hon skulle Jimmy Choo-a nån i ansiktet,
om de hoppade fram.
Jag stannade vid dörren, för jag hade lågskor.
"Hur ska jag kunna skydda mig? Jag har ingen taxklack ens."
Jag hörde ett ljud en gång så jag höll upp nyckelbrickan.
Jag sa: "Jag svär att jag trycker på knappen."
"Det står 'Panik' och jag har panik."
Larmföretaget ringde och sa att det var ett falsklarm.
Ett batteri hade dött i en sensor.
De sa: "Vi är så ledsna. Vi hoppas att vi inte orsakade besvär."
Jag sa: "Nu vet min partner att jag är värdelös. Det är väldigt besvärligt."
Jax kom haltande ut.
Hon sa: "Du kunde åtminstone ha gått in med mig."
Jag tänkte: "Herregud, det slog mig inte ens."
Så jag är inte min familjs beskyddare.
Och jag vet varför Jax är så stark.
Hon är förskolelärare och de är tuffa. Det måste de vara.
Ja, det är ett tungt jobb.
Men jag tänker på när jag var där på 80-talet,
och de lät en göra vad som helst.
Jag har en bild på mig när jag är fem år på förskolan,
och jag håller en hammare…
…och spikar.
Jag tänkte att nån borde lärt mig hur man använder dem.
Men: "Varför håller jag en hammare och spikar?"
Tränade vi på att hamra?
Sa läraren: "Okej, klassen, vi ska bygga hyllor till klassrummet,
och sen kanske en fin bänk till mitt garage."
Det är galet.
Tänk dig din femåring nu.
De kan inte färglägga i en jättelik cirkel,
men du ger dem en stor, tung hammare,
och hoppas att de träffar den pyttelilla spiken.
Nej!
Men det är sånt de gjorde på 80-talet.
Jag menar, rasten var som: "Lycka till".
Du fick klara dig själv. Tänk på det.
Vår favoritlek, spökboll. Man tog en stor, tung boll,
och pucklade på varandra i ansiktet så hårt du kunde.
Vi var tvungna att lära oss Matrix…
För att slippa få inslagna tänder.
Den leken var användbar för mig lite senare på high school.
Jag undvek bollar, inte många.
Jag fick aldrig nån på mig.
Det var Red Rover som var mest intensiv.
Minns ni Red Rover?
Man stod på rad med sina vänner och högg tag i armarna.
Dina andra vänner stod på rad framför er och högg tag i armarna.
Och sen skrek ni:
"Håll raden!
Håll raden!"
Som i Braveheart.
Du stirrar mot dina vänner från andra sidan ängen.
Ditt enda mål är att springa så fort du kan mot raden,
och sen vill de bara bryta din arm.
Det du vill göra när de springer mot dig
är att ta grannens arm och dra upp era armar,
och sen vill du krossa deras nyckelben.
Sen börjar ni håna varandra.
Ni säger: "Red Rover, Red Rover,
skicka den lilla jäveln Timmy
raka vägen hit."
Timmy får den där blicken. Han börjar springa så fort han kan.
Vi bara:
"Håll raden!"
Här kommer han. Vi tar varandras händer.
Vi drar upp. Nu bröt Timmy genom vår rad.
Nu hänger vår arm och dinglar.
Vi säger: "Vann vi?
Höll vi raden?"
Din lärare gör ingenting.
Hon är där borta på asfalten och röker en Virginia Slim.
Och har nån slags medelålderskris.
"De betalar mig inte tillräckligt för att jag ska bry mig."
Gympautrusningen var galen. Vi hade karuseller.
De är dödsfällor i metall.
De var bara kul om man snurrade dem i 100 km/h,
och sen försökte vi springa och hoppa på dem när de rörde sig.
Som att försöka hoppa på motorhuven på ett körande fordon.
Det fanns ingenstans att landa. 20 kompisar satt redan och åkte runt.
Man kunde inte röra nåt för det är 57 grader Celsius i solen.
En kompis ramlar oundvikligen av och fastnar.
Nån blöder från knäskålen och försöker få lärarens uppmärksamhet.
Hon säger: "20 minuter till!
Det här är min egentid."
Och eftersom jag är från North Carolina lekte vi med däck.
Ja, jag pratar om däck som ramlade av en Mack-lastbil,
och rullade in på skolans parkeringsplats.
Våra administratörer säger: "Jaha, vi har inte stor budget,
så vi kommer på nåt med de här gamla sakerna."
Det var stora däck.
Ställer man dem upp är de så höga, 30 kilo, ihåliga i mitten.
Vi hade en kulle på baksidan av skolan,
så våra lärare var tvungna att skjuta däcken uppför kullen,
så arga, och bara knuffade upp dem: "Jag har magisterutbildning i pedagogik."
Vi sprang upp och tog våra små femåriga kroppar och…
Vi satte oss i mitten av däcken.
Vår kompis tog sin femåriga kropp, i den andra.
Sen ställde sig våra lärare bakom däcken,
och tog fart.
"Okej, era små jävlar.
Förbered er på ert livs åktur."
Sen knuffade de oss nerför en kulle.
Vi hade hastigheter på 30, 60, 100 km/h.
Det finns inget handtag. Du bara…
Vi körde in i en tegelvägg, flög ut ur däcket och kräktes.
Din lärare kom nerför kullen och släckte cigaretten på din panna.
Hon sa: "Rasten är slut. Skoldagen är slut.
Jag ska träffa min manlige vän som jag mötte via en kontaktannons."
Det var rast på 80-talet.
Det var en annan tid.
Det var när man kunde ta en stor miniräknare
och skriva ordet "boobs".
Mitt favoritnummer,
80085.
Okej, barn kan ta fram mobilen nu
och se så många bröst de vill,
men vilka kunde skriva det i siffror?
Det kunde vi.
Glada dagar.
Jag är glad att jag har ett förhållande. Det passar mig.
Dejting är svårt. Jättesvårt. Jag vet inte.
Du måste gå in på appar och swipa och göra saker.
Var jag singel skulle min favoritdejtingapp vara Grubhub.
Absolut.
Jag tror att swingers har listat ut nåt.
Det var svårt för dem att dejta under pandemin,
men de har sätt att berätta att de är swingers.
Visste ni det här?
Jag ska lära er. Okej.
Jag fick reda på att om du vill berätta för folk att du är swinger,
kan du ha flamingos i din trädgård.
Ja.
Det blir förvirrande i Florida och hos min mamma.
Det kanske är därför hon har varit upptagen på helgerna.
Jag förstår inte riktigt att folk kör runt i kvarteret,
och letar efter en flamingoflock.
De ser det, ringer på dörren och säger att de är villiga.
Jag vet inte. Men jag gillar det.
Det finns också uppochnervänd ananas.
Du kan sätta en uppochnervänd ananas på din veranda.
Sätt den inte uppåt. Det är bara en ananas.
Jag trodde alltid att en uppochnervänd ananas
var för att berätta att du gillar tårta.
Jag skulle stanna och ringa på en främlings dörrklocka.
Men jag blev faktiskt kontaktad av ett swingerspar efter en show.
De kom fram till mig. Det var jättespännande.
Och jag har inte åldersfördomar, jag säger bara faktum.
Det här är bara ett faktum. Båda hade käpp.
Det här var inte deras första rodeo.
Frun berättade att hennes man gillade showen,
vilket jag uppskattade.
Hon sa att han hade sagt till henne i slutet av showen
att hon fick göra det med mig.
Sexuellt, jag vet inte.
Jag visste inte vad jag skulle säga.
Så jag neg.
Vilket inte är nej…
Men det är artigt.
Man måste ge sig ut och dejta olika människor.
Jag gick ut med olika människor, en sköterska ett tag.
Gud välsigne sjuksköterskor. De tog oss genom den här galna tiden.
Ja.
Jag trodde att det var annorlunda, att hon skulle komma hem i sexig sköterskeklädsel,
och säga: "Vem har ont?" Jag skulle säga: "Jag".
Men det fungerade inte så. Hon kom hem i smutsiga operationskläder.
Hon tog med sig jobbet hem. Hon följde efter mig med en mapp,
och frågade om mina tarmrörelser.
Hon tyckte att jag skulle gå ner i vikt, så klart.
Det var inte så kul att äta nachos med henne,
för hon tittade på mig och sen på mina nachos och sa: "Okej.
Okej. Nån gjorde ett val.
Tre sorters ost, gräddfil och ostsås?"
Jag sa: "Det kallas queso.
Och det är spanska för hjärtsjukdom.
Och det är gott."
Jag visste att det inte skulle funka där och då.
Jag försökte hitta en legitim ursäkt för att göra slut.
Hon gör herrens verk, och jag ville inte bara:
"Du irriterar mig när jag äter nachos."
Sen träffade jag Jax här i Chicago.
På Gay Pride. Ja.
Det finns hopp.
Vi träffades på en parkeringsplats.
Vi träffades där.
Det är så få lesbiska barer det finns kvar i USA.
Lesbiska förvisas till en parkeringsplats,
där man kan festa eller parkera bilar. Du väljer själv.
Vi dejtade lite, men jag visste ganska tidigt att Jax var den rätta.
Det gick så långt att det var dags att fria,
men jag är inte känd för romantik, så jag ringde en vän.
Jag sa: "Var ska jag fria till Jax?"
Hon sa: "Åh, du måste åka till Big Sur."
Det var inte vad jag kallades i high school.
Det är en stad i Kalifornien, ute vid kusten,
med jättevackra broar och klippor.
Hon sa: "Det hotellet är romantiskt, ring dem."
Jag ringde och den jag pratade med sålde på mig allt.
Jag ville ha en standardstuga. Hon säger: "Oj!
Ska du fria? Snåla inte, okej?
Snåla inte.
Bäst att du uppgraderar till havsutsikt. Det är det värt.
Hon kommer att smälla av."
Jag vet inte om hon sa så,
men det var energin hon hade i samtalet.
"Okej." Jag betalade en massa extra,
fick havsutsikten som skulle vara jättefin och vi åkte.
Vi går upp till stugan, jag går in, väldigt gammal och dyr stuga.
Jag sa: "Vänta bara tills du ser utsikten."
Jag ska öppna bakdörren och säger till henne:
"Akta så du inte smäller av."
Jag öppnar bakdörren och vi går ut,
och det är bara dimma,
dimma,
dimma.
Bara en illvillig dimma.
Jag bara: "Vad är det här, ett lesbiskt kostymdrama från 1800-talet?
Varför är det så mycket dimma?
Är Kate Winslet där nere och letar efter fossiler?"
Så ville jag inte ha det, men det är okej.
Jag tänkte ta henne till deras fina restaurang på middag,
och sen gå tillbaka till rummet, och det var där jag skulle fria.
Jag ringde i förväg till hotellet och sa:
"Kan ni hjälpa mig att få vårt rum att se ut som i The Bachelor?"
Jag vet inte, damer verkar gilla det.
"Kan vi få lite ljus och rosenblad, vad sägs om lite champagne?
Vad sägs om jordgubbar? Men doppa dem i choklad.
Annars är det frukt."
De sa absolut och debiterade mycket pengar.
Jag betalade gärna för den hjälpen.
Vi åkte och går till middagen.
Jag letar upp servitören för att få hjälp och berätta.
Jag går fram till honom och ser att han heter Craig.
Och Craig är väldigt dramatisk.
Jag tror att han gör lokalteater där uppe.
Jag går fram och säger: "Hej, Craig." Han säger:
"Hej."
Jag sa: "Craig, jag tänker fria till min flickvän ikväll." Och han säger:
"Herre…gud!"
Han påminde om ljusstaken i Skönheten och odjuret,
bara mycket…
"Du ska fria, och förbannelsen kommer att brytas!"
Jag sa: "Tack. Jag är förväntansfull, men nervös.
Jag vill inte att middagen blir lång. Ringen bränner hål i fickan.
De gör saker i vårt rum.
I slutet av middagen, kan du ringa receptionen,
ta reda på om vårt rum är klart och ge mig ett tecken,
och då jag avslutar jag?"
Han säger: "Absolut. Inga problem."
Jag sa: "Du behöver inte erbjuda efterrätt jag tar hand om det i rummet."
Han bara: "Okej." Sen vänder han sig om så här…
Och går.
Jag gillar Craig.
Så vi börjar äta middag,
och varje rätt som kommer ut är allt konstigare.
Det är för fint för oss, för fint.
Det är mycket skum, tentakler och snäckor.
Många saker från "havet" jag ständigt hör om.
Allt är bara lite konstigt, men vi avslutar äntligen middagen,
och jag är redo att sätta igång kvällen, och Craig säger,
"Hej, mina damer, vem vill ha efterrätt?"
Jag bara: Inte vi, Craig." Han säger: "Oj!"
Jag tänker: "Craig!
Du hade två uppdrag, kompis."
Hur kan nån vara så uppspelt och inkompetent i en enda kropp?
Nu är Jax väldigt förvirrad, för hon har aldrig sett mig inte beställa efterrätt.
Jag stirrar på henne och vet inte vad jag ska säga.
Jag vill att det ska bli rätt och perfekt.
Enda historien alla frågar om och vill ha alla detaljer.
Och Craig kommer inte, han kommer inte.
Det är vår livs minst romantiska middag.
Och sen, efter vad som kändes som en livstid,
smyger Craig upp bakom Jax.
Och nu hänger han över hennes axel. Hon har ingen aning om att han är bakom,
och han stirrar på mig,
så…intensivt.
Jag har varit med Jax i sju år.
Vi har aldrig sett varandra i ögonen
lika länge som Craig…
…stirrar på mig.
Sen äntligen gör han…
Så stolt.
Vänder sig om.
In i dimman, för att aldrig mer synas till.
Vi går till rummet.
Jag försöker tänka på allt jag vill säga till Jax.
Jag vill att det är perfekt och romantiskt.
När vi kommer till dörren börjar jag svettas.
Jag börjar bli nervös,
och när jag blir nervös gör jag fingerpistoler.
Så jag tittar på Jax och börjar göra…
Sen är jag redo att öppna dörren för romantik.
Vi går in där, och det ser ut som en brottsplats.
Våra ögon anpassar sig, för det är konstigt upplyst.
Vet ni hur ett rum ser ut när bara badrumslampan är på?
Jag ser mig omkring, det finns 50 värmeljus,
men de är batteridrivna.
Och hälften av dem är bara döda.
Tio fladdrar: "Vi försöker!"
Min OCD-hjärna tänker: "Vem bestämde det?"
Men jag kan inte ens fokusera på det, för jag står på en hög med nåt.
Det är rosenblad överallt.
Överallt! Inte på ett vettigt sätt.
Det finns ingen hjärtform eller initialer.
Det är bara kaos.
Det ser ut som om nån har öppnat bakdörren,
en massa skit flög in i rummet,
sen tog de en lövblåsare…
…och var nöjda sen.
Jag tänker: "Beställde jag 'Det får duga'-paketet?
Vad är det här?"
När ni tänker på rosor och romantik,
vilken färg tänker ni på?
Röd!
Röd? Intressant.
Det här var vita rosenblad,
halvdöda.
Jag googlade senare: "Vad står vita rosor för?"
Det är kyskhet.
Ja.
Det här är ett lesbiskt kostymdrama från 1800-talet.
Även fast de tydligen inte tillät riktiga ljus i den här stugan,
tände de en flammande brasa,
och precis där bestämde de sig för att placera
de chokladdoppade jordgubbarna, och ishinken med champagne.
Båda droppar ymnigt ner på golvet.
Inget i det här scenariot får Jax att tro
att hon ska bli friad till.
Jag har en millisekund på mig att välja vilken riktning jag ska ta ikväll.
Ringer jag receptionen och säger: "Nån bröt sig in i vårt rum och förstörde det"?
Eller omfamnar jag det
och låtsas att allt som händer i rummet
är precis som jag planerade det?
Så nu stirrar jag på Jax som ett skräckslaget rådjur.
Jag kommer inte på nån av de romantiska sakerna jag skulle säga.
Jag svettas igen.
Jag börjar bli nervös.
Här kommer fingerpistolerna.
Jag glömmer gå ner på knä. Jag kommer inte på nåt.
Jag fick panik, så jag bara…
Och jag skrek: "Vill du?"
Jax neg.
Och tack och lov sa hon ja.
Så nu när vi var förlovade fick vi börja planera vårt bröllop.
Vi var förlovade ett tag, för helt ärligt, Jax och jag är inte bra på planering.
Sen började min mamma Ginger erbjuda sina bröllopsplaneringstjänster.
Och jag tänkte: "Jösses."
För min mamma gifte om sig senare i livet,
och jag var på bröllopet, och…
…mamma hade ett cirkustema.
Ja.
Hon gifte sig med en gammaldags sydstatskille,
som lät som Foghorn Leghorn.
Han deltog inte i planeringen.
Jag vet inte om mamma trodde att hon planerade en 12-årings födelsedagskalas,
eller sitt bröllop.
Men det hände. Det var cirkustema.
Hon bjöd in 300 personer.
Det stämmer, 300 personer,
för att komma till metodistkyrkan på en stor fest.
Och hon hyrde ett röd-och-vitrandigt cirkustält
och lät dem sätta det inne i församlingsrummet,
inte ute där tält är. Inne.
Hon hyrde sockervaddsmaskin.
Hon sa: "Jag ska bjuda på nachos med 'jalapee-nos', som hon säger.
Det var en jonglerare. Jag antar att jag var clownen.
Hon hade 45 liter glass.
Huvudrätten var en korvvagn.
Hon hittade en kille vid sidan av vägen veckan innan,
och sa: "Vad gör du på lördag?"
Och han kom dit, jag tror inte att han hade sålt mer än 20 varmkorvar på en dag.
Och nu har han 300 utsvultna människor
som köade i hela kyrkan, desperata efter hans korv.
Han bara…
Panik.
I mitten av festen
fanns det två runda barnbassänger i plast.
Jag tänkte: "Ska vi dyka ner efter äpplen nu?"
Nej, mamma hade lagt is i båda barnbassängerna i plast,
och lagt burkläsk i båda bassängerna,
och lät festdeltagarna veta att det var vår kyl.
Jag gick in där och såg två barnbassänger i plast användas som kyl
och jag tänkte: "Jag sliter så hårt i Los Angeles,
och försöker bli känd,
och vi är slödder.
Vi är slödder."
Min mammas manliga vän kom in i sina Penny loafers,
och fattade ingenting.
Han svimmade nästan: "Jag förkunnar!"
Men det bästa var underhållningen.
De hade en kvinna från kyrkan som sjöng,
och det här var hennes stora solo.
Hon intog scenen så självsäkert,
och började sjunga…
Gå, ropa ut från bergen att Ginger
har gift sig
Det var mer.
Hon började sjunga…
Äktenskapet höll i tre månader.
Cirkustältet var uppe längre än min mammas äktenskap höll.
Så vi började planera vårt bröllop,
och tog inte hjälp av min mamma.
Pandemin slog till och vi tänkte:
"Jag antar att vi inte kan gifta oss."
Men sen kom hösten, det var oktober,
och vi tänkte: "Det är perfekt läge att gifta sig.
Vi kan göra som vi vill och behöver inte tänka på nån annan."
Så det var toppen.
Vi planerade det på två veckor, hyrde en Airbnb vid havet,
en främling med munskydd var vigselförrättare.
Vi hade med familjerna via Zoom. Mamma är kvar i det Zoom-samtalet.
Det var inte så nån av oss trodde att vi skulle gifta oss.
Men det blev perfekt,
för det handlade bara om oss och vår dag,
och vi döptes till och med den dagen, inte med flit.
Men vi tog de här bilderna,
och såg att solen gick ner och trappsteg gick ner till havet.
Vi sa: "Gud, vi måste fota oss här."
Vi står där, och vår fantastiska fotograf tog en serie bilder.
Och på vår första bild ser vi vackra ut.
Vi ser ut som två lesbiska på balen tillsammans.
Underbar bild.
På vår andra bild gör vi det här, för nåt hotar över oss.
Som rektorn som är arg att två lesbiska gick på balen ihop.
På tredje bilden gör vi så här
för att havet sköljer in i våra öron.
På fjärde bilden är vi helt täckta av vatten.
På femte bilden har havet sugits ut igen, vi är dyvåta liksom…
"Vad bra att vi bestämde oss för att fotas i solnedgången."
Vi har alla bilder och jag tror att det betyder tur.
Det har jag fått höra. Lycka till, så vi kör på det.
Men några dagar efter att vi gifte oss stod det på nätet att vi hade gift oss,
och vi fick mycket kärlek och stöd, vilket jag uppskattar.
Jag försöker förmedla glädje, så när det kommer tillbaka, betyder det mycket.
Jag försöker att inte fokusera på det negativa, utan omge mig med positivitet.
Jag försöker att inte läsa negativa kommentarer,
men i ett jobb som mitt hör man många.
Och jag ser inte allt, men ibland kommer skit igenom.
Jag råkade se ett meddelande som skickades direkt till mig den dagen.
Jag ville läsa meddelandet för er, om det är okej.
-Ja! -Ja!
Okej.
Det är från en kille som heter Gary, och jag ska börja med att säga,
att ni inte kommer att gilla meddelandet, men vi går igenom det tillsammans.
Det här skrev Gary till mig den dagen det meddelades att jag har gift mig.
Han sa: "Hur länge har du och din fru
varit sinnessjuka,
taco-slickande lesbiska
som borde sättas på Alcatraz?"
Jag bara: "Oj, det
är väldigt specifikt."
Det fanns ingen grammatik i meddelandet, förresten.
Han bara: "Sinnessjuka taco-slickande
Jag liksom: "Jag tror att han menade 'sinnessjuka', komma, 'taco' bindestreck…"
Ni fattar.
Jag gör honom redan tjänster.
Jag antar att jag var uttråkad den här dagen,
för jag tänkte: "Jag måste se hur den här personen ser ut.
Vem skickar ett sånt här meddelande till en främling?"
Jag gick in på hans sida och han hade ingen bild på sig.
Det var en bild av en amerikansk flagga,
och tvärs över den stod det:
"Vi behöver Gud i Amerika igen."
Det är vad Gary för fram
på Instagram,
och sen skickade han det meddelandet till mig.
Jag tänkte:
"Jag vet inte om Gud
skulle gilla frasen
taco-slickande."
Kalla mig galen, vilket han gjorde…
Men det lät inte så Kristuslikt.
Förresten, det står ingenstans i bibeln
vad man får göra eller inte med sin mexikanska mat.
Bara så ni vet.
Det är upp till er, vänner.
Sen sa Gary att vi borde sättas i Alcatraz.
Jag vet inte om han inte har Google,
men Alcatraz har inte varit ett fängelse på ett tag.
Om han menade så, är det inte ett fängelse.
Det är faktiskt ett museum, och det är ett museum i San Francisco,
som är en av världens mest gay städer.
Jag undrar: "Säger Gary att jag borde vara på ett gaymuseum?
Sluta, Gary.
Är jag banbrytande? Lägg av, Gary."
Längst upp i meddelandet stod det att vi inte följer varandra,
vilket inte var förvånande.
Men det stod att vi hade en person vi båda följde.
Jag undrar: "Vem i hela världen är Gary och jag överens om?
Vi verkar vara så olika."
Och det stod: "Ni båda följer:
Oprah."
Va?
Jag måste säga att jag inte trodde att Gary var en Oprah-kille.
Men det är så känd Oprah är.
Hon bygger broar.
Jag läste meddelandet igen.
"Hur länge har du och din fru varit sinnessjuka,
tacoslickande lesbiska som borde sättas på Alcatraz?"
Jag tänkte: "Varför har jag inte kunnat släppa meddelandet?"
Och jag tittar på det.
"Vad är det?"
Sen slog det mig.
"Herregud."
Gary erkände mitt äktenskap.
Han sa:
"Din fru",
och det kallas framsteg.
Okej, han stavade "fru" med Y,
men jag vet vad han menade.
Och det är många som kämpade i många år,
för att nån som jag ska kunna säga "fru".
Gary sa det på 2,2 sekunder utan att ens tänka.
Hans huvud skulle explodera om han visste hur progressiv han var.
Så det är faktiskt framsteg, mina vänner.
Vi gifte oss och stannade hemma året efter, som alla andra.
Jag kunde inte göra mitt jobb, vilket var konstigt.
Nu när jag turnerar igen tar jag det inte för givet längre.
Det är så vackert att komma ut och få folk att skratta,
och underhålla världen.
Jag älskar att komma till Chicago. Det är en av mina favoritstäder.
Det var bara en stad på turnén jag var nervös att återvända till,
och det var Des Moines.
Sist jag var där var det mitt i vintern,
och jag glömde att i Mellanvästern när det är vinter,
och folk fryser, blir de aspackade.
Det är för kallt att gå ut och inget annat finns att göra.
Jag kommer till lokalen och tjejer kommer från toan så här.
Det är toapapper längst ner på deras skor.
Klockan är sju. Där börjar vi ikväll.
Jag går ut på scenen och de vill bara festa.
De skickar shot efter shot, och jag gillar drinkar,
men min last är milkshakes, så jag avböjer.
De vill att jag dricker Fireball-whisky.
De älskar Fireball.
Jag tycker att det smakar som bensin
med Big Red-tuggummi i mitten.
"Det är bra för mig." De bara: "Va?"
"Hon gillar inte Fireball! Fan, hon gillar inte det!"
De kan inte ta in informationen.
Som publik bryr de sig nu bara om att lista ut vilken drink de ska ge mig.
"Okej, hon gillar inte Fireball.
Okej. Vodka! Ja, skicka upp det!"
Vodka med tranbärsjuice dyker upp på scenen.
"Jag är ingen vodkaälskare."
De bara: "Va?
Hon gillar inte vodka. Fan, hon gillar inte vodka.
Okej. Öl! Ja, skicka det." En massa öl börjar komma till scenen.
"Jag började aldrig gilla det."
De bara: "Det var förvånande."
Jag vet att jag ser ut som en som sveper öl
tar burken och krossar den mot pannan
och ändå återvinner.
Jag tar emot drinkarna.
Och skickar tillbaka dem. Jag gör dem bara mer fulla.
De säger: "Snälla, för Guds skull, berätta vad du dricker.
Du lämnar inte Iowa utan att dricka med oss."
Jag bara: "Konstig regel, men okej."
Jag försöker komma på en drink som tar ett tag att göra,
så jag kan göra mitt jobb och berätta skämt.
Jag säger: "En sangria."
Jag glömde var jag var.
Jag sa: "Okej, en Old fashioned."
Jag antar att de måste hitta en mixolog med mustasch.
Han måste frysa en stor isbit, bitter, skiva apelsin… Det tar ett tag.
Två minuter senare får jag fina Old fashioned.
"Okej. Blir ni nöjda nu?"
Jag tar drinken som man ska smutta på…
Ner i strupen.
De är så taggade.
Man kan tro att jag hade tävlat i tiokamp.
De har roligt.
Vi fortsätter showen, skrattar och det är toppen.
Sen börjar de bli rastlösa igen. "Vad är det nu?"
Jag ser en äldre kvinna försöka ta sig fram genom publiken.
Hon har kort, stubbat grått hår.
Hon har slitet ansikte som om hon har sett saker.
Hon har läderväst på.
Jag antar att hon har drömfångare i bilen.
Hon går självsäkert mot scenen,
och stannar vid scenkanten,
och jag ser att hon håller
en Smirnoff Ice.
Hon tittar på mig och säger: "Hej.
Jag heter Linda
och du kommer att bli iced."
Jag tog Smirnoff Ice och sa:
"Vilken tidskapsel grävde du upp den ur?"
Jag tror hela publiken håller med.
De börjar sjunga:
"Iced!"
De är obevekliga. Jag bara: "Vad är iced?"
Jag vet inte vad de pratar om.
En gullig kvinna från Mellanvästern reser på sig. Hon säger:
"Att bli iced är att man går ner på knä,
och tar flaskan Smirnoff Ice, och sveper hela flaskan,
och det är att bli iced."
Jag går inte ner på knä
och dricker en Smirnoff Ice.
Hela rummet skriker:
"Såna är reglerna!"
"Jag är en vuxen kvinna, professionell komiker." Linda skriker:
"Ner på knä!
Du är iced!"
Så jag gick ner på knä.
Det här hade varit användbart när jag friade.
Jag börjar svepa den hemska Smirnoff Ice. Jag bara…
Den här maltspritskiten rinner ner i ansiktet.
Den är klibbig och äcklig och förstör min utmärkta kofta.
De är tokiga, publiken blir tokig. Jag bara…
Jag dricker äntligen upp.
Jag reser mig.
Och nåt med…
…Old fashioned…
…och Smirnoff Ice…
…och tyngdkraften…
…funkade inte ihop.
Jag ser dubbelt direkt.
Jag gör inte klart giget.
Jag säger inte god kväll.
Jag tittade på publiken och sa:
"Ni gjorde det här."
Och jag gick.
Jag slocknade backstage.
Jag kvicknar till två timmar senare i bokarens bil.
Jag vaknade och sa: "Hur kom jag hit?"
Hon sa: "Tre jättestora vakter fick bära ut dig."
Jag sa: "Jag frågade inte det.
Och det kunde ha gått med två."
Jag: "Nej, vad hände?"
Hon sa: "Du blev iced.
Jag vet inte om det var blandningen av två spritsorter."
Jag: "Ta mig från Des Moines!"
Hon försöker starta bilen, och den startar inte.
Jag bara: "Herregud, jag tänker inte fastna i Des Moines!"
Det är iskallt, sent på kvällen,
inga Uber finns, mitt plan går snart, folk ice:ar mig.
Jag är redo att åka, och hör att klubbens dörrar öppnas.
Jag tittar dit.
Här kommer Linda.
Hon släntrar fram till bilen.
"Vad händer, damer?"
Jag bara: "Hej, Linda."
Jag försöker att inte få ögonkontakt med henne,
för jag vet inte vilka krafter drömfångaren har.
Jag sa: "Linda, vår bil startar inte, men vi klarar oss.
Tack för att du kom. God kväll."
Hon tittade på mig.
Blinkar åt mig.
Hon går till bilens bakända,
och öppnar bensintanken.
Spottar i bensintanken,
och jag drog från Des Moines.
Åh, Linda.
Så jag har nu varit gift i två år.
Och det är toppen. Jag älskar det.
Och vi får nästa fråga man alltid får när man är nygift.
Alla vill veta om vi ska ha barn.
Jag ska säga att föräldrar inte får det att se roligt ut.
Ni har glasartad blick.
Så vi är hundmammor nu. Det är vad vi gör.
Och vi får se vad som händer.
Men vi har en liten pomeranian som heter Biggie.
Så gullig.
Han är en liten kille, fyra kilo, och väldigt glad och frisk,
men han fick nåt som heter HGE.
Det är nåt som hundar kan få där de går från att vara kärnfriska,
till att bli jättesjuka, och det kan vara dödligt.
Det går fort, som på 48 timmar,
och veterinärer vet inte hur hundar får det.
De säger att det kan vara av nåt de åt, eller stress.
Jag sa: "Humane Society hittade Biggie äta ur en soptunna,
och nu går han runt i Beverly Hills i min frus Gucci-väska.
Han är inte stressad."
Hans mat är dyrare än min.
Han är inte stressad.
Vi har ingen aning om varifrån det kom eller hur han fick det.
Men tecknen på det börjar dyka upp
i början av vår flygresa från LA till New York,
i 5,5 timmar blev han mycket sämre för varje timme.
Vi kunde inte göra nåt. Vi landade. Det tog en timme att köra till New York.
Vi åkte direkt till en veterinär.
Jax tog honom till undersökningsrummet och jag fyllde i massor av blanketter.
Det är inte som när jag växte upp med husdjur.
Förr i tiden sov din hund inne, ute och i grannens hus.
Den dök upp efter två dagar. Du sa: "Sparky, var har du varit?"
Din hund åt resterna som din farmor kastade över staketet från grillen.
Och om din hund plötsligt krävde ett stort medicinskt ingrepp,
sa dina föräldrar rakt ut: "Det har varit kul, Sparky."
Och så var det med det.
Men nu är jag vuxen.
Jag måste vara den som fattar besluten.
Jag fyllde i allt, och hade inte sett Biggie på 45 minuter,
så jag vet inte hur han mår nu,
men jag vet det här.
Det är dags för mig att kliva fram
och försvara min familj.
Det är dags för mig att vara butch
Jag har mitt Rocky-ögonblick och slår mig i ansiktet.
Jag skulle göra en armhävning men kan inte.
Jag är uppvarvad och redo att gå in i rummet, tuff.
Jag går in genom dörren och Biggie ligger där.
Det är blod överallt, han mår sämre, och jag tappar det. Jag bara…
"Nej!"
Och Jax säger: "Ut härifrån! Du skämmer ut oss."
Jag blev utslängd ur rummet!
Jag tvingades stå bakom glasdörren.
Jag stirrar på min familj.
Jag hade äntligen lugnat mig, för sköterskan gav mig en klubba.
Jag var så frustrerad, och så besviken på mig själv,
att jag inte kunde samla mig i tre minuter, men jag är inte sån.
Jag är kräfta, jag är känslig och kan inte ändra på det om mig.
Jag är i väntrummet till fyra på morgonen.
Jax kommer. De tar in Biggie igen och kopplar honom till apparater.
Äntligen kommer veterinären och pratar med oss.
Han säger: "Det är illa."
"Han är på 5 %.
Vi ska göra allt för att försöka rädda honom.
Men då måste han vara här i tre till fyra dagar, dygnet runt.
Han måste få transfusioner, plasma.
Vi kan inte garantera att det funkar.
Men om vi ska prova
kostar det minst 10 000 dollar.
Vad vill ni två göra?"
Jax säger: "10 000 dollar? Jag är lärare. Det är en årslön."
Jag säger: "10 000 dollar?
Han väger fyra kilo. Hur mycket plasma kan han behöva?
Kan han inte dela bur med en ekorre?"
Veterinären: "Jag behöver ett svar." Jag…
Jax säger inget, så jag måste fatta det här beslutet.
Jag bara…
Vad skulle mina föräldrar göra? Nej, tänk inte så.
Jax börjar bli mer upprörd. Jag…
Så jag drog ut min mansplånbok…
…och tog mitt kreditkort…
…och slog det i bordet.
Jag sa: "Ta betalt."
Och sen såg jag Jax
rakt i ögonen, och sa:
"Tror du att Darlene kunde ha gjort det?
Nej!
Pam är pank.
Sheila har värdelös kredit."
Vem är butch?
Jag är butch!
Och det bästa är att de räddade Biggies liv.
Det här är Biggie, allihopa!
Värd vartenda slant.
En applåd för min fru, Jax!
Det var allt för mig. Tack så mycket.
Tack.
Tack, Chicago!
Titta.
God kväll, allihopa. Tack.
Undertexter: Anna Gäredal