Downloaded from YTS.MX
ФОРТУНА ФІМСТЕР
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Будь ласка, вітайте Фортуну Фімстер!
Боже!
Годі!
Чикаго, як справи?
О, Господи!
Дякую, що прийшли до прекрасного Чиказького театру Шекспіра.
Багато чого сталося за останні кілька років, чи не так?
Світ зіткнувся з деякими божевільними речами.
Здавалося, буде кінець світу,
а я думала, що лесбійки створені саме для цього.
Посадіть нас у бункер з консервованою шинкою, будемо раді.
Але все пішло не так, і я багато дізналася про себе.
Я дізналася, що не маю навичок виживання.
Жодних.
Треба було лише залишитися вдома.
У мене нічого не вийшло.
Я не почала випікати хліб.
Не навчилася заварювати каву.
Мене здивувала моя партнерка Джекс.
Вона пофарбувала паркан зовні,
перемонтувала електрику,
полагодила сантехніку.
Я щовечора сиділа на дивані,
дивилася документалки про закоханих літніх людей.
Просто плакала, сидячи в чоботях уггі.
Я зрозуміла, друзі.
Я — немаскулінна лесбійка.
Так.
Я не буч, шокуюче, знаю,
бо у мене широкі плечі, а мій улюблений колір — хакі.
Насправді я виглядаю не так, як зараз, зовсім не так.
Як кажуть, не все таке, яким видається.
Саме ті речі, в яких я не розбираюся.
Але я виглядаю, як на всі руки майстер.
Ніби у мене золоті руки.
Якби ви зустріли мене, і у вас машина зламалася,
ви б подумали, що я можу її полагодити.
У мене такий вигляд, тож буч-леді на це здатна.
Вона може покласти машину собі на спину…
і віднести її на СТО.
Вона може просто плюнути у ваш бензобак…
і машина заведеться.
Чарівно, але я так не вмію.
А чоловіки геть спантеличені цією інформацією.
Вони постійно приходять до мене ніби у «Хоум Діпо»,
бо вважають, що я там працюю.
Вони такі: «Як справи, чуваче?»
«Де цвяхи?»
А я така: «Я прийшла по вазонок».
«Я знаю, що вони продають M&M's на касі».
Нам якось стало нудно,
і ми поїхали до пустелі в Каліфорнії, до парку «Джошуа-Трі»,
я помітила попереду на автостраді зламану машину,
і хлопця-власника, він був дуже високий.
Він був мускулистий, без сорочки і з пучком на голові.
Пані-натуралки, вам ще подобаються пучки?
Ні!
О, однозначно ні.
Ого.
На ньому були чорно-білі смугасті штани.
Виглядав, як вродливий в'язень-утікач.
Його машина стояла зламана на узбіччі.
Я проїжджаю повз нього, озираюся через плече і розумію,
що це Джейсон Момоа. Ага.
То вам вже подобаються пучки, еге ж?
Так.
Я так і думала.
То був Аквамен,
за кілометри від океану, просто…
застряг у пустелі без своїх надздібностей.
Гарний, без сорочки.
Я поїхала далі.
Ми вже говорили, я не вмію лагодити машини.
Не можу відсмоктати у нього, доки він чекає, що хтось полагодить авто.
Я нічого не можу зробити для цієї людини.
Я зробила краще.
На заправці я зайшла на його Instagram.
Дайте ще раз перевірю, чи то був він.
Для мене усі хлопці виглядають однаково.
Зайшла на його сторінку, він опублікував фото
у чорно-білих смугастих штанях на узбіччі дороги.
Я така: «Боже, це був Джейсон Момоа».
І лайкнула його фото.
Я своє зробила.
Але я не така, якою здаюся на перший погляд.
Я — витончена леді.
Я — ніжна квітка.
Мені подобається масаж.
Я люблю, щоб мене балували.
Нещодавно я вперше зробила масаж сідниць.
Ви такий робили? Господи!
Я не кажу про масаж від ліктів до сідниць.
Я маю на увазі повноцінний масаж дупи.
Я була у дуже поважному спа-центрі,
лежала на животі, а той чоловік просто поліз до моєї дупи.
Зчиняючи багато шуму.
Я така…
стисла свої невидимі перли.
Мене ще ніколи чоловік так не торкався.
Він просто заривався у мою дупу,
і відкрив якийсь скарб.
Я ніколи не почувалася так добре.
Тієї ночі йшла додому легка, як пір'їнка,
як зовсім нова жінка. Я приготувала вечерю з трьох страв.
А я навіть не вмію готувати.
Я подзвонила за кілька днів.
Довелося записуватися.
Той хлопець був розписаний на цілий місяць.
Я така: «О, це його фішка. Він — масажист сідниць,
і усі про це знають».
Тож я повернулася туди за місяць, те саме.
Поліз до моєї дупи.
Цього разу на 30 хвилин.
Він приділив моїй дупі більше часу, ніж я доглядаю за своїм обличчям.
Він більше нічого не торкався. Наприклад, моїх стоп: «Огида!»
Лише до дупи.
Поїхала додому. Подзвонила за кілька днів, щоб записатися знову.
Його звільнили.
Так, хтось нам усе зіпсував.
Довбана дупостукачка.
Виявляється, він відкрив забагато скарбів.
Єдина людина, яка не мала знати,
що я не така крута, як здається —
моя партнерка Джекс.
Я не хотіла, щоб вона знала,
бо до мене вона зустрічалася
лише з бутчами.
Я кажу про копів, далекобійниць і вишибал, мій Боже.
Бутч.
Я зовсім інша.
Я кажу: «Хто хоче обійнятися?» Тобто зовсім інша.
Але ми їхали на чудову голлівудську подію,
і я намагалася грати роль, тому на мені був костюм Men's Wearhouse.
Джекс була у сукні й на підборах, і нам подзвонили з охоронної компанії.
Сказали, сигналізація спрацювала,
спитали, чи відправити охорону перевірити?
Я сказала: «Авжеж».
Їдемо назад. Вертаємося додому, а ніхто ще не приїхав.
Джекс змінюється. Вона каже: «Треба зайти і оцінити ситуацію».
Я кажу: «Ні, не треба».
Вона сказала: «Моя колишня, Дарлін, поліцейська —
казала, що домашня сигналізація має найменший пріоритет».
Я подумала: «Чекай».
«Я думала, її було звати Пем».
Вона така: «Є Дарлін і Пем. Може, ти думаєш про Шейлу».
Я кажу: «Скільки копів?»
Вона зустрічалася з усіма співробітницями поліції Чикаго.
Вона спитала: «Ти не підеш перевіряти будинок?»
Я сказала: «Ні!» Вона схопила туфлю з високим підбором
і тримаючи його, як зброю, кинулася туди з одною босою ногою,
просто ходила по хаті,
ніби хотіла двинути когось Джиммі Чу, якщо б вистрибнув.
Я залишилася в дверях, бо не мала підборів.
Я така: «Як мені захищатися?»
«У мене нема каблука-чарочки, нічого».
У певний момент я почула шум, тому підняла брелок вище.
Я така: «Я натисну кнопку, клянуся Богом».
«Там написано «Паніка», і я панікую».
Подзвонили з охоронної компанії, сказали, що хибна тривога.
У датчику розрядилася батарея.
Сказали: «Перепрошуємо».
«Сподіваємося, ми не завдали незручностей».
Я сказала: «Тепер моя партнерка знає, що я нікчема».
«Це дуже незручно».
Джекс пришкутильгала.
Сказала: «Ти могла б хоча б зі мною туди піти».
Я подумала: «Господи, мені таке навіть на думку не спало».
Тому я не захисниця своєї родини.
І я знаю, чому Джекс така сильна.
Вона — вихователька дитсадка, а вони круті.
Мусять бути.
Так, це важка робота.
Але я думаю, коли сама була в садочку у 1980,
нам дозволяли робити усе, що завгодно.
У мене є фото з садочка у п'ятирічному віці,
де я тримаю
молоток…
і цвяхи.
Спочатку я думала, що хтось вчив мене ними користуватися.
Але я така: «Чому молоток і цвяхи тримаю я?»
Ми тренувалися забивати?
Учитель такий: «Гаразд, дітки,
зробимо полички для класу,
а потім, може, хорошу лавку для мого гаражу».
Божевілля.
Уявіть зараз свою п'ятирічну дитину.
Вона не може розфарбувати всередині гігантського кола,
але ви даєте їй великий важкий молоток
сподіваючись, що вона зможе влучити у крихітний, маленький цвях.
Ні!
Але саме так робили у 1980 роках.
Тобто перерва була типу «Удачі».
Ти був сам по собі. Подумайте про це.
Наша улюблена гра — у вибивного.
Брали великий, важкий м’яч
і били один одного в обличчя так сильно, як могли.
Саме там ми вчилися матриці…
щоб не вибити зуби.
Ця гра стала мені в пригоді трохи пізніше, у школі.
Я ухилилася від кількох м’ячів, не багатьох.
Жодного не спіймала.
Саме «Червоний ровер» став найбільш жорстким.
Пам'ятаєте «Червоний ровер»?
Стаєте в ряд з друзями і беретеся за руки.
Інші друзі стояли в ряд навпроти вас і бралися за руки.
А тоді кричали:
«Тримайте стрій!»
Наче ми — «Хоробре серце».
Ти витріщаєшся на своїх друзів з іншого боку поля.
Твоя єдина мета — бігти якомога швидше до того ряду,
а там вони намагаються зламати тобі руку.
Усе, що ти хочеш зробити, коли вони біжать до тебе,
схопити сусіда за руку, підняти руки вгору,
а потім просто розчавити йому ключицю.
А потім знущаєтеся одне з одного.
Ти така: «Червоний ровере,
пошли маленьку курву Тіммі
прямо сюди».
Тіммі дивляться в очі.
Він починає бігти з усіх сил.
Ми такі:
«Тримай стрій!»
Ось і він.
Ми беремося за руки.
Стаємо в стрій.
Тіммі прорвався через наш стрій.
Тепер наші руки висять з суглоба.
Ми такі: «Ми перемогли?»
«Ми тримали стрій?»
Вчителька нічого не робить.
Вона там, на майданчику, курить «Вірджинія Слім».
Маючи кризу середнього віку.
Вона така: «Мені не платять за таке».
Обладнання для фізкультури було страшне.
У нас були каруселі.
Металеві смертельні пастки.
Було весело лише, якщо їх обертали зі швидкістю 96 км/год,
а ми намагалися бігти й стрибати на них, доки вони рухаються.
Ніби стрибати на капот машини, яка рухається.
Але приземлятися було ніде.
Там вже було 20 друзів, які просто ходили туди-сюди.
Нічого не можна було торкнутися, бо на сонці температура 57 градусів.
Хтось обов'язково впаде, опинившись у пастці.
Кров'ю з колінної чашечки ми намагалися привернути увагу вчителя.
Вона така: «Ще 20 хвилин!»
«Настав мій час».
Я з Північної Кароліни,
а там ми гралися шинами.
Так, я кажу про шини з вантажівки Mack,
які прикотили на стоянку початкової школи.
Наша адміністрація така: «У нас невеликий бюджет,
ми придумаємо, що робити з цими старими штуками».
То були великі шини.
Якщо їх підняти, вони ось такої висоти,
десь 34 кг, з діркою посередині.
Позаду початкової школи був пагорб,
тож саме наші вчителі мали штовхати шини на той пагорб,
вони були такі злі, штовхаючи їх туди.
Вони такі: «Я маю ступінь магістра».
Ми бігли туди, брали наші п'ятирічні тіла, і…
Залазили в середину шин.
Наш друг брав своє п'ятирічне тіло
і заскакував в іншу.
Тоді вчителі, які котили шини,
додавали обертів.
«Гаразд, маленькі виродки».
«Готуйтеся до поїздки усього свого життя».
А потім зіштовхували нас з пагорба.
У нас швидкість 32 км/год, 64 км/год, 96 км/год.
Нема за що триматися. Ти…
Ми врізалися у цегляну стіну, вилітали з шин, блювали.
Вчителька спускалася з пагорба, скидала попіл з цигарки тобі на лоба.
Вона казала: «Перерва закінчилася. Власне, школа закрита».
«Я маю зустрітися зі своїм другом, з яким познайомилася через газету».
І такою була перерва у 1980 роках.
То були інші часи, люди.
Тоді можна було взяти великий калькулятор
і написати слово
«цицьки».
Мій улюблений номер —
80085.
Так, діти можуть зараз дістати свої телефони
і побачити стільки цицьок, скільки хочуть,
але хто може написати їх цифрами?
Ми писали.
Хороші часи, люди.
Але я рада бути у стосунках.
Мені подобається, влаштовує.
Зустрічатися важко. Дуже важко. Не знаю.
Треба мати додатки, гортати і робити щось.
Якби я була самотньою, моїм улюбленим додатком був би Grubhub.
Звісно.
Думаю, свінгери усе з’ясували. Так.
Їм було важко зустрічатися під час пандемії,
але розібралися, як дати зрозуміти, що вони свінгери.
Ви знали?
Я вас навчу. Гаразд.
Я дізналася, якщо хочеш, щоб люди знали, що ти свінгер,
можна поставити фламінго у дворі.
Так.
У Флориді і будинку моєї мами легко заплутатися.
Може, тому вона була зайнята на вихідних, не знаю.
Я не зовсім розумію, чому люди просто їздять по кварталах,
шукаючи зграю фламінго.
Бачать її, дзвонять у двері і кажуть, що готові до розваг.
Не знаю.
Але мені подобається.
А ще є ананас догори ногами.
Можна поставити ананас догори дриґом на ґанку.
Не ставте його догори.
Це просто ананас.
Я завжди думала, що перевернутий догори дриґом ананас
дає людям зрозуміти, що ти любиш перевернутий пиріг.
Я зупинялася і дзвонила у чужі двері, питаючи про пиріг.
Але до мене звернулася пара свінгерів після шоу.
Вони підійшли до мене. Так, було дуже цікаво.
Я не ейджистка, а просто кажу вам про сам факт.
Лише факт історії.
Вони обоє мали палиці.
Тож це було вже не перше родео.
І дружина сказала мені, що її чоловікові дуже сподобалося шоу,
мені було дуже приємно,
а вона сказала, що він сказав їй в кінці шоу,
що дозволяє їй зі мною переспати.
Сексуально, я не знаю.
Я не знала, що сказати.
Я зробила реверанс.
Що не є відмовою…
але ввічливо.
Ви маєте кудись виходити, зустрічатися з людьми.
Я зустрічалася з різними людьми. Якось зустрічалася з медсестрою,
Боже, благослови медсестер. Вони помогли нам пережити це божевілля.
Так.
Я думала, все буде інакше.
Я думала, вона приходитиме додому у сексі вбранні медсестри
і питатиме: «Кого лікувати?»
А я така: «Мене».
Але усе було не так. Вона поверталася додому у брудній формі.
Вона носила роботу додому.
Вона завжди ходила за мною з блокнотом,
питала про випорожнення кишечника.
Вона вважала, що мені варто схуднути.
Я скажу, що з нею було нецікаво їсти начос,
бо вона дивилася на мене, а потім — на начос:
«Гаразд. Ну, хтось зробив вибір».
«Три види сиру, сметана і рідкий сир?»
Я така: «Це називається кесо».
«З іспанської — серцева хвороба».
«І він дуже смачний».
Я відразу зрозуміла, що нічого не вийде.
Я намагалася знайти привід, щоб розійтися.
Вона робить добро, я не хотіла просто сказати:
«Гей, ти соромиш мене за начос».
Потім я зустріла Джекс тут, у Чикаго.
На Ґей-прайді.
Так.
Надія є.
Ми зустрілися на парковці.
Так, на парковці.
Саме так, у США лишилося мало лесбійських барів.
Лесбійки перейшли на парковку,
де можна святкувати чи паркувати авто.
Вам вирішувати.
Ми трохи зустрічалися, але я швидко зрозуміла, Джекс — та єдина.
У певний момент я зрозуміла — час робити пропозицію,
а я не дуже романтична, тому подзвонила подрузі.
Я спитала: «Де освідчитися Джекс?»
Вона сказала: «Ой, треба їхати у Біґ-Сур».
І ні, це не моє прізвисько зі школи.
Це місто у Каліфорнії на узбережжі,
з дуже гарними мостами та скелями.
Сказала: «Там є романтичний готель, дзвони».
Я подзвонила у готель, і мені намагалися продати усе, що можна.
Я хотіла стандартну хатину. Вона каже: «Ні!»
«Ви ж будете освідчуватися? Не економте, добре?»
«Не скупіться».
«Краще беріть з видом на океан, я вам кажу».
«Воно того варте».
«Воно просто розум втратить».
Не знаю, чи вона справді так казала,
але принесла в розмову саме таку енергію.
Я така: «Добре». Віддала купу грошей,
забронювала чудовий вид на океан, і ми поїхали.
Ми дісталися до хатини, я заходжу — дуже стара і дуже дорога.
Я така: «Зачекай, доки побачиш краєвид».
Я хочу відчинити задні двері і кажу їй:
«Тримайся за цицьки».
Я відчиняю задні двері, ми виходимо на вулицю,
а там лише туман,
туман,
туман.
Просто ненависний туман.
Я подумала: «Це що якась лесбійська історична штука 1800 років?»
«Чому стільки туману?»
«Кейт Вінслет шукає там скам'янілості?»
Не те, чого хотіла, але я подумала: «Усе добре».
Я планувала піти на вечерю до розкішного ресторану,
а потім повернуся до кімнати і саме там зроблю пропозицію.
Тож я подзвонила у готель і сказала:
«Допоможете мені зробити наш номер схожим на той з «Холостяка»?
Не знаю, жінкам таке ніби-то подобається.
«Свічки та пелюстки троянд, трохи шампанського?»
«Як щодо полуниці? Але зануримо їх у шоколад».
«Інакше це фрукти».
Вони погодилися і здерли купу грошей.
Я рада заплатити, аби допомогли.
Тож ми пішли. Йдемо на вечерю,
я шукаю офіціанта — мені треба допомогти. Скажу йому, що відбувається.
Тож я підійшла до нього і побачила, що його звуть Крейґ.
Крейґ дуже драматичний.
Гадаю, він грає у місцевому театрі.
Тож я підійшла до нього і кажу: «Привіт, Крейґу», а він:
«Привіт».
Я сказала: «Крейґу, я сьогодні робитиму пропозицію своїй дівчині», а він:
«О… Господи!»
Він нагадував свічник з «Красуні та Чудовиська»
просто такий:
«Ви зробите пропозицію, і прокляття буде розірвано!»
Я така: «Дякую. Я дуже рада, але нервуюся».
«Я не хочу, щоб вечеря затягнулася. Перстень пропалює дірку в кишені».
«Отже, наш номер готують».
«Ви не могли б в кінці вечері, подзвонити на рецепцію,
дізнатися, чи номер готовий, і дати мені якийсь знак,
а я закруглюся?»
Він каже: «Авжеж. Ви впораєтеся».
Кажу: «Не треба пропонувати десерт, я про це подбаю у номері».
Він каже: «Добре».
А потім він ось так обертається…
і йде.
Я така: «Мені подобається Крейґ».
Тож ми починаємо їсти страву,
і кожна наступна виявляється дивнішою, ніж попередня.
Для нас таке надто шикарно. Надто вишукано.
Багато піни, щупалець і мушель.
Багато створінь з того «океану», про який я постійно чую.
Тож усе йде трохи не так, але ми нарешті закінчили вечерю,
я готова до продовження,
а Крейґ такий:
«Привіт, пані, кому десерту?»
Я кажу: «Не нам, Крейґу».
Він каже: «Ой!»
Я така: «Крейґу!»
«Ти мав два завдання, друже».
Як можна бути одночасно таким захопленим і некомпетентним?
Тепер Джекс дуже спантеличена,
вона не бачила, як я замовляла десерт.
Я дивлюся на неї і не знаю, що сказати,
я думаю, як усе виправити, хочу, щоб все було ідеально.
Єдина історія, про яку всі питають до деталей.
А Крейґ все не йде.
Найменш романтична вечеря в нашому житті.
І нарешті, після того, як минула купа часу,
Крейґ підкрався позаду Джекс.
А завис над її плечем.
Вона й гадки не має, що він там,
а він витріщається на мене
так… напружено.
Ми з Джекс разом вже сім років.
Ми ніколи не дивилися одне одному в очі,
так довго, як Крейґ
витріщався на мене.
Потім він нарешті…
Пишаючись собою.
Обертається.
І навіки зникає у тумані.
Ми йдемо у номер.
Я стараюся думати про те, що хочу сказати Джекс.
Я хочу, щоб усе було ідеально, романтично.
Ми підходимо до дверей, я починаю пітніти.
Я нервую,
а коли починаю нервувати, роблю з пальців «пістолетики».
Тож я дивлюся на Джекс і починаю…
І я готова відкрити двері для романтики.
Ми заходимо туди, а номер схожий на місце злочину.
Наші очі пристосовуються, бо він дивно освітлений.
Знаєте, як виглядає кімната, коли лише світло у ванній увімкнене?
Я озираюся, а там десь 50 свічок,
усі працюють на батарейках.
І половина з них просто мертві.
Десять мерехтять такі: «Ми намагаємося!»
Мій неврозний мозок такий: «Хто так вирішив?»
Але я навіть не можу зосередитися, бо стою на якійсь купці.
Скрізь пелюстки троянд.
Скрізь! У кількості, яка не має сенсу.
Ні форми серця, ні ініціалів.
Просто хаос.
Схоже, ніби хтось відчинив задні двері,
у кімнату прилетіла купа фігні,
а потім вони попрацювали листодувом…
і на тому зупинилися.
Подумала: «Я що замовила пакет «Покращення?»
«Що це?»
Коли ви думаєте про троянди та романтику,
який колір постає в уяві?
Червоний!
Червоний? Цікаво.
Ну, там були білі пелюстки троянд,
напівзів'ялі.
Я потім погуглила: «Що означають білі троянди?»
Цнотливість.
Ага.
Це, власне, витвір лесбійського періоду 1800 років.
Використання справжніх свічок у номері було заборонено,
але вони запалили камін,
і саме там вирішили розмістити
полуницю в шоколаді
і відро льоду з шампанським.
З обох рясно капало
на підлогу.
Ніщо у цьому сценарії не змушує Джекс думати,
що їй зараз свідчаться.
У мене є доля секунди, щоб вирішити, що робити.
Дзвонити на рецепцію і казати:
«Хтось вдерся до номера і знищив його»?
Чи прийняти усе, як є,
вдати, що все у номері відбувається
саме так, як планувалося?
Тож я дивлюся на Джекс, як олень на світло фар.
Не можу думати про романтичні речі, які хотіла їй сказати.
Я знову пітнію.
Я нервую.
Боже, знов пальчикові «пістолетики».
Я забула стати на коліно.
Нічого не спадає на думку.
Я запанікувала, тож просто…
заволала:
«Хочеш?»
Джекс зробила реверанс.
І потім, на щастя, сказала: «Так».
Тож тепер, коли ми були заручені,
мали почати планувати весілля.
Ми були заручені якийсь час, бо, чесно кажучи,
ми з Джекс не є супер-планувальниками.
А потім моя мама, Джинджер, запропонувала свої послуги з планування весіль.
Я подумала: «О, Боже».
Бо моя мама вийшла заміж повторно,
я була на тому весіллі, і…
мама обрала циркову тематику.
Ага.
Вона вийшла за старомодного південного хлопа
з голосом, як у Фоґґорна Леґорна.
Він не брав участі у плануванні.
Не знаю, чи мама думала, що організовує день народження 12-річки,
чи своє весілля,
але так сталося. Була циркова тема.
Вона запросила 300 людей.
Саме так, 300 людей
прийшли до методистської церкви на велику вечірку.
Вона орендувала червоно-білий смугастий цирковий намет
і попросила поставити його у трапезному залі,
а не на вулиці, де ставлять намети. Всередині.
Вона орендувала апарат для готування солодкої вати.
Казала: «Я подам начос з «халапі-нос», як вона їх називала.
Там був жонглер. А клоуном, напевно, була я.
У неї було лише 45 літрів морозива.
Головна страва — візок з хот-догами.
Вона знайшла чоловіка на узбіччі дороги минулого тижня
і спитала: «Що ви робите у суботу?»
І він приїхав, але продав не більше 20 хот-догів за день.
І тепер у нього було 300 голодних людей,
обвитих навколо церкви, відчайдушно бажаючих одну з його ковбасок.
Він був такий…
Паніка.
Посеред цього святкування
стояло два пластикових дитячих басейни.
Я подумала: «А зараз ми гризтимемо яблука?»
Ні, мама поклала лід в обидва пластикові дитячі басейни,
а потім налила туди солодкі напої
і оголосила людям,
що то наші холодильники.
Я побачила два пластикові дитячі басейни у ролі холодильників
і подумала: «Я так важко працюю в Лос-Анджелесі,
намагаючись зробити собі ім'я,
а ми — покидьки».
«Ми — покидьки».
Друг моєї мами зайшов туди у своїх мокасинах,
не знаючи, що відбувається.
Він майже знепритомнів, такий: «Я заявляю!»
Але фішкою святкування були розваги.
Там співала жінка з церковного хору,
то була її велика сольна мить,
і вона так впевнено трималася на сцені,
і почала співати…
Йди, звіщай з гори
З пагорба і всюди
Йди, звіщай з гори
Що Джинджер
Одружилася.
Це ще не все.
Вона почала співати…
О, коли святі йтимуть маршем
Як я хочу бути серед їх числа
Коли святі йтимуть маршем
У
Шлюб тривав три місяці.
Цирковий намет стояв довше, ніж тривав шлюб моєї мами.
Тож ми почали планувати наше весілля
без моєї мами.
Почалася пандемія, і ми подумали:
«Напевно, ми не зможемо одружитися».
Але потім настала осінь, був жовтень,
і ми такі: «Взагалі-то, це ідеальний час для одруження».
«Ми можемо зробити це, як хочемо, і не думати про інших».
Тож так, було чудово.
Ми організували усе за два тижні, орендували Airbnb біля океану,
нас розписав незнайомець у масці.
Ми дзвонили сім'ї по Zoom.
Думаю, моя мама ще й досі розмовляє.
І ніхто з нас не думав, що ми так одружимося,
але все вийшло ідеально,
бо йшлося лише про нас і наш день,
ми навіть похрестилися того дня, не навмисно.
Але ми зробили фотографії,
ми бачили, як сідає сонце, і там були сходи до океану.
Ми такі: «Боже, треба там сфотографуватися».
Тож ми стояли там,
а наш чудовий фотограф зробив серію знімків.
На першому фото ми вийшли чудово.
Схожі на двох лесбійок на випускному.
Чудове фото.
Друге фото — ми робимо ось так,
бо над нами щось нависло.
Як сердита директорка, бо лесбійки прийшли разом на випускний.
На третьому фото ми робимо так,
бо океан врізається нам у вуха.
На четвертому фото ми повністю вкриті водою.
П'яте фото — океан втягнувся назад у море,
а ми стояли, як мокрі курки…
«Класно, що ви вирішили робити фото на заході сонця».
У нас є всі ці фото, і я думаю, що це на удачу.
Мені так сказали. Пощастило, тож най так і буде.
Але через кілька днів
в інтернеті написали про наше одруження,
і ми відчули любов і велику підтримку, за що я дуже вдячна.
Я намагаюся випромінювати позитив,
тож, коли його повертають мені, це так багато значить.
Я намагаюся не зациклюватися на негативі.
Стараюся оточувати себе позитивом.
Намагаюся не читати негативних коментарів,
але через мою роботу мені пише багато людей.
Я не все бачу, але іноді якась какашка пролізе.
Того дня я побачила повідомлення, яке надіслали безпосередньо мені.
Я хочу його вам прочитати, друзі, якщо ви не проти.
-Так! -Так!
Гаразд.
Воно від хлопця на ім'я Гері,
і в якості передмови скажу,
що вам не сподобається його повідомлення, але ми розшифруємо його разом.
Отже, ось що написав мені Гері у день оголошення про моє весілля.
Він написав: «Як давно ви з дружиною
психічно хворі,
тако лижучі лесбійки,
яких треба посадити до Алькатрасу?»
Я подумала: «Ого,
дуже конкретно».
До речі, у повідомленні не було граматики.
Він такий: «Психічно хворі тако лижучі…»
Я така: «Думаю, він має на увазі «психічно хворі», кома, «тако», дефіс…»
Ви й самі розумієте.
Я вже роблю йому послугу.
Мабуть, мені було нудно саме того дня,
бо я вирішила піти подивитися, як виглядає ця людина.
«Хто надсилає такі повідомлення незнайомцям?»
Я зайшла на його сторінку, а там було не його фото.
Там було фото американського прапора,
і на ньому було написано:
«Америці знову потрібен Бог».
Саме так презентував себе Гері
в Інстаграм,
а потім надіслав мені те повідомлення.
Я подумала:
«Я не знаю, що Бог
подумав би про фразу
«тако лижучі».
Назвіть мене божевільною,
але, як на мене, він не схожий на Христа.
До речі, у Біблії ніде не написано,
що можна, а що не можна робити з мексиканською їжею.
Щоб ви знали.
Вирішувати вам, друзі.
Тож Гері сказав, що нас треба посадити до Алькатрасу.
Не знаю, може, у нього немає Ґуґл,
але «Алькатрас» вже давно не є в'язницею.
Якщо таким був його намір, то це не в'язниця.
Взагалі-то це музей,
музей у Сан-Франциско,
одному з самих гейських міст у світі.
Я така: «Гері каже, що я маю бути в музеї геїв?»
«Гері, припини».
«Я першопроходець? Припини, Гері».
Вгорі повідомлення було написано, що ми не слідкуємо один за одним,
що не було несподіванкою.
Але там було написано, що ми обоє слідкуємо за одною людиною.
Я подумала: «Хто, в дідька, це може бути?»
«Ми ніби-то дуже різні люди».
І там було написано: «Ви обоє слідкуєте
за Опрою».
Мушу визнати, я не думала, що Гері фанат Опри.
Але Опра дуже відома.
Вона будує мости.
Тож я знову прочитала повідомлення.
«Як давно ви з дружиною психічно хворі
лесбійки-таколизки, яких треба посадити до Алькатрасу?»
Я подумала: «Чому мене зачепило це повідомлення?»
Я дивлюся на нього.
«Що таке?»
Тоді до мене дійшло.
Я така: «Господи».
Гері щойно визнав мій шлюб.
Він сказав:
«З дружиною»,
і це називається прогрес.
Звісно, він написав «дружина» з помилкою,
але я знаю, що він мав на увазі.
Послухайте, багато людей довго боролися
за те, щоб така людина, як я, могла сказати «дружина».
Гері сказав це за 2,2 секунди, навіть не подумавши.
Його голова вибухнула б, якби знав, яким прогресивним є його меседж.
Отже, справді прогрес, друзі мої.
Тож ми одружилися, сиділи вдома наступного року, як усі.
Я не могла подорожувати і працювати, що було дуже дивно.
А тепер, коли я повернулася, більше не сприймаю роботу як належне.
Так чудово виходити на сцену і смішити людей,
давати світові трохи легковажності.
Я люблю Чикаго, люблю сюди приїжджати.
Одне з моїх улюблених міст.
У турі було лише одне місто, куди я поверталася, нервуючись —
Де-Мойн.
Востаннє я була там посеред зими,
забула, що взимку на Середньому Заході
люди мерзнуть
і напиваються. Дуже напиваються.
Надто холодно виходити на вулицю,
більше нічого робити.
Тож я прийшла до закладу, а дівчата виходять з ванної ось так.
До підошов їхніх туфель прилип туалетний папір.
Сьома вечора.
Ми починаємо шоу.
Тож я виходжу на сцену, а вони просто хочуть веселитися.
Вони шлють стакан за стаканом, а я люблю випити,
але мій гріх — молочні коктейлі,
тож я не п'ю.
А вони хочуть, щоб я пила віскі з корицею.
Вони люблять віскі з корицею.
Думаю, на смак, воно як пляшка бензину
з великою жувальною гумкою в середині.
Я така: «Ні, дякую». Вони такі: «Що?»
«Не любить віскі!»
«Вона не п'є віскі, чорт!»
Вони не можуть такого зрозуміти.
Тож тепер, як глядачі, вони думають
лише про те, що мені купити випити.
«Гаразд, їй не подобається віскі».
«Тоді горілки!»
«Так, візьми їй!»
Ту горілку з журавлиною виносять на сцену.
«Я не люблю горілку».
Вони такі: «Що?»
«Вона не любить горілку. Дідько, вона не п'є горілку».
«Гаразд. О, пиво! Так, купи їй». Те пиво виносять на сцену.
Я така: «Я не відчуваю до нього тяги».
Вони такі: «Дивно».
Я знаю, що схожа на таку, яка хлепче пиво,
яка розбиває пивні банки на лобі,
і все одно сортує сміття.
Я беру напої, які вони передали.
І передаю їх їм назад. Вони ще більше п'яніють.
Кажуть: «Заради Бога, скажи, що ти п'єш».
«Ти не поїдеш з Айови, не випивши з нами».
Я кажу: «Дивне правило, але гаразд».
Я намагаюся придумати напій, який готується довго,
так я зможу працювати, розповідати жарти.
Я кажу: «Сангрія».
Я забула, де була.
Я така: «Добре, старомодна».
Гадаю, їм треба знайти міксолога з вусиками.
Він заморозить великий кубик льоду,
настоянку, поріже апельсин… Це довго.
За дві хвилини принесли старомодну сангрію.
«Гаразд. Це вас порадує?»
Я беру напій, який треба сьорбати, і…
У горлянку.
Вони такі радісні.
Ніби я щойно змагалася у десятиборстві.
Тож вони розважаються.
Ми повертаємося до шоу, сміємося, шоу чудове.
Пізніше вони знову починають непокоїтися. Я кажу: «Що тепер?»
Я озираюся і бачу старшу жінку, яка пробивається крізь натовп.
У неї коротке сиве волосся,
виснажене обличчя, ніби вона багато пережила.
На ній був шкіряний жилет.
Гадаю, у її машині висить ловець снів.
Вона дуже впевнено йде до сцени
і приземляється на сцені,
я бачу, що вона тримає
горілку з льодом.
Вона дивиться на мене і каже: «Привіт».
«Мене звати Лінда,
ти маєш випити горілки».
Я схопила горілку і спитала:
«З якої капсули часу ви її дістали?»
Думаючи, що натовп погодиться.
Вони починають скандувати:
«Дістань лід!»
Вони невблаганні. Я така: «Ви про що?»
Гадки не маю, про що ви.
Та мила жінка з Середнього Заходу встає і каже:
«Щоб дістати лід треба стати на коліна,
взяти пляшку горілки з льодом,
і випити цілу пляшку залпом,
ось що це означає».
Я не стану на коліна
і не питиму горілку з льодом.
Увесь зал кричить:
«Такі правила!»
Я така: «Я доросла жінка, професійний комік». Лінда каже:
«На коліна!»
«Ти діставатимеш лід!»
Я стала на коліно.
Це було б корисно під час мого освідчення.
Починаю пити ту жахливу горілку з льодом. Я така…
Фігня з солодовим лікером падає мені на обличчя.
Усе липке й огидне, псує мій ідеальний кардиган.
Вони просто шаленіють, глядачі шаленіють. Я нарешті
допила напій.
І встаю.
І щось з
тим старомодним…
і діставанням льоду…
і низькою гравітацією
пішло не так.
У мене відразу двоїться в очах.
Я не закінчую своє шоу.
Не кажу добраніч.
Лише подивилася на натовп і сказала:
«Це через вас».
І пішла.
Знепритомнівши за лаштунками.
Оклигала десь за дві години у машині промоутера.
Я прокидаюся і думаю: «Як я сюди потрапила?»
Вона сказала: «Троє кремезних охоронців мусили винести вас на вулицю».
Думаю: «Я ж не просила».
«Можна було і вдвох справитися».
Я сказала: «Що сталося?»
Вона така: «Ви дістали лід».
«Не знаю, чи причина у цьому, чи у суміші двох напоїв».
Я така: «Заберіть мене звідси!»
Вона заводить машину, а та не заводиться.
Думаю: «Боже, я не можу застрягнути у Де-Мойні!»
Дуже холодно, пізня ніч,
«Уберу» нема, літак скоро відлітає,
я діставала лід.
Я готова їхати, і чую, як відчиняються двері.
Я озирнулася.
А ось і Лінда.
Вона сідає до машини.
«Як справи, пані?»
Я така: «Привіт, Ліндо».
Я намагаюся не дивитися їй в очі, бо
не знаю, якими силами вона володіє.
Я сказала: «Ліндо, машина не заводиться, але все гаразд. Справимося».
«Дякую, що прийшли. Добраніч».
Вона подивилася на мене…
Підморгнула.
Підходить до задньої частини авто,
відкриває бензобак.
Плює туди,
і я вириваюся з Де-Мойна.
О, Лінда.
Я одружена уже два роки.
І це чудово. Мені подобається.
Наступне запитання, яке завжди постає, коли одружуєшся.
Усі хочуть знати, чи у нас будуть діти.
І скажу вам, батьки, через вас це виглядає нудно.
У вас очі сльозяться.
Тож ми зараз собачі мами.
Ось що ми робимо.
А далі — побачимо.
Але у нас є маленький померанський шпіц Біґґі.
Дуже милий.
Він маленький — 3,5 кг,
дуже веселий, здоровий парубок,
але захворів на геморагічний гастроентерит.
Саме так собаки можуть
з абсолютно здорових перетворитися
на дуже, супер-хворих, що іноді смертельно.
Перебіг швидкий, приблизно 48 годин,
ветеринари не знають, як собаки заражаються.
Кажуть, через їжу, а може, через стрес.
Я подумала: «Притулок знайшов Біґґі, коли той їв зі смітника,
а тепер він гуляє по Беверлі-Гіллз
у сумочці від Гуччі моєї дружини».
«У нього немає стресу».
Його їжа дорожча за мою.
У нього немає стресу.
Ми не знаємо, звідки воно взялося, і як він заразився,
але ознаки починають проявлятися
на початку польоту з Лос-Анджелеса до Нью-Йорка,
п'ять з половиною годин, і щогодини йому стає гірше.
Нічого не могли вдіяти.
Ми приземлилися, доїхали до Нью-Йорка за годину.
Відразу поїхали до ветеринара.
Джекс повела його в оглядову,
а я заповнювала купу документів.
Усе не так, як тоді, коли я росла з улюбленцями.
Тобто, колись ваша собака спала всередині, зовні, в будинку сусіда.
Через два дні ви такі: «Спаркі, де ти був?»
Пес з'їдав залишки «Сіззлера», які бабуся перекинула через паркан.
І якщо раптом собаці потрібна була складна медична процедура,
батьки казали:
«Було весело, Спаркі».
І все.
Але тепер я доросла.
Я маю сама приймати такі рішення.
Я заповнила усе і не бачила Біґґі 45 хвилин,
тож не знала, як він,
але знала одне.
Настав час мені проявити ініціативу
і захистити свою сім'ю.
Час мені стати
бутчем.
У мене є свій момент Роккі, я б'ю себе в обличчя.
Я б віджалася, але не можу.
Я готова до битви, заходжу до кімнати.
Відчиняю двері, а Біґґі лежить на підлозі.
Усюди кров, йому набагато гірше,
і я не витримую. Починаю…
«Ні!»
Джекс каже: «Забирайся звідси! Ти нас засмучуєш».
Мене вигнали з кімнати!
Змусили стояти за скляними дверима.
Я просто дивлюся на свою сім'ю.
Я нарешті заспокоїлася, бо медсестра дала мені льодяника.
Я була така зла, розчарована у собі,
що не змогла тримати себе в руках три хвилини,
але я такою не є.
Я рак — чутлива, і не можу цього змінити.
Я чекала у вестибюлі до четвертої ранку.
Джекс приєдналася, Біґґі забрали і підключили до різних машин.
Нарешті виходить ветеринар, говорить з нами.
Він каже: «Слухайте, справи погані».
«Є шанс десь на п'ять відсотків».
«Ми зробимо усе можливе, щоб його врятувати».
Але йому доведеться пробути тут три-чотири дні, під постійним доглядом».
Йому треба робити переливання плазми».
«Ми навіть не можемо гарантувати, що це спрацює».
«Але щоб ми спробували,
вартість складе мінімум
10 000 доларів».
«Що будемо робити?»
Джекс каже: «10 000 доларів? Я вчителька».
«Це моя річна зарплатня».
Я кажу: «10 000 доларів?»
«Він важить 3,5 кіло. Скільки плазми йому треба?»
«Він не може просто ділити клітку з білкою?»
Ветеринар каже: «Дайте відповідь». Я така…
Джекс нічого не каже, тож я маю прийняти рішення.
Я така…
«Що б зробили мої батьки? Ні, не думай про це».
Джекс починає засмучуватися. Я така…
Дістала гаманець…
взяла кредитку…
і кинула її на стіл.
Я сказала: «Ось».
А потім подивилася Джекс
прямо в очі і сказала:
«Думаєш, Дарлін так би зробила?»
«Ні!»
«У Пем немає грошей».
«У Шейли погана кредитна історія».
Хто тут бутч?
Я буч!
І найцікавіше те, що ви, друзі, врятували Біґґі життя.
Ось Біґґі, усі!
Вартий кожної копійки, ось він, люди.
Поаплодуйте, усі, моїй дружині, Джекс!
Ось і все.
Дуже дякую.
Дякую, люди.
Дякую, Чикаго!
Гляньте на це.
Добраніч, люди. Дякую.
Переклад субтитрів: Тетяна Реббекі