Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dario, kamaráde?
Nezapomeň, že se ženou máte přijít v pátek na večeři.
- Ke mně a Sáře. - Jasně.
Tak nezapomeň. A přijďte včas.
Jasně. Přineseme víno.
Chiaro, kdes byla?
Příští pátek večeře u tebe. Ano?
Promiň, byla jsem ve fitku. Budeme tam.
Matteo?
V pátek přijdete se ženou na večeři, nezapomněls?
Jasně. Budu tam.
Mám přinést víno?
Ahoj, Giulie. Příští pátek je ta večeře.
Ahoj, Saro. Počítejte se mnou.
Vážně věříš takové hlouposti?
Ty a Sara jste živý důkaz.
O čem to mluvíš, Francesco?
- O pojmu spřízněné duše? - Ano.
Kolik znáš párů, co jsou spolu 20 let?
No jasně, ale…
Co kdyby se v mých osmi letech
rodiče rozhodli přestěhovat do Bostonu?
- Do Bostonu? - Jo, do Bostonu.
Myslíš, že bych se nikdy neoženil?
Že bych žil smutný, osamělý život,
a má skutečná spřízněná duše by žila tady v Římě?
Nikdy bys nepotkal Saru.
V Bostonu bys na střední
potkal jinou a byl bys s ní pořád.
To nevíme.
Celé je to absurdní.
Takže si myslíš, že někde existuje někdo, kdo se k nám hodí.
To je nesmysl.
Nesmysl? Platón o tom psal v Symposionu.
Jablka, jasně.
Nejde o jablka, je to složitější.
Kdysi dávno byli lidé dokonalí.
Jasně.
- Bohové jim záviděli, a tak… - Je přepůlili.
Od té doby všichni hledáme svou druhou polovinu.
Ano, dobře si to pamatuju.
Je to blbost.
- Je to nádhera. - Co?
- Mýtus o hermafroditech. - To je těžký.
- Cože? Je nádherná. - Konverzace na úrovni.
Důležitá konverzace, spřízněné duše…
- Já na to věřím. - Jak romantické.
Zapálíme gril za 15 minut?
Jistě, šéfe.
Vím, že je to paradox, ale vy dva jste spolu tak dlouho,
že cítím, jak berete svůj vztah jako samozřejmost.
- Poslouchej ho! - Páni!
- Bereš mě jako samozřejmost! - Ani náhodou.
Neříkám, že ji bereš jako samozřejmost. Ale byls s někým jiným?
- No? - Dobře…
- Vážně? - Nic vážného.
Ne, přesně.
Měl jsem před Federikou vážné vztahy.
- Cože? - Pak jsem potkal ji a…
Teď ses předved.
- Došlo mi, že je to ona. - Zlato…
- Má spřízněná duše. - Ach, drahoušku.
Pořád tomu nevěříš?
- Asi ne. - Ne…
- Ani trochu? - Ne.
Máte skvělý vztah, to nepopírám.
Jenomže…
Myslíš si…
Chceš…
Neřeknem jim to?
- Do toho. - Tak my vám povíme příběh.
Nakonec mi řekneš, jestli věříš, že jsme spřízněné duše.
- Dobře, poslouchám. - Ano?
- Tak jo. - Zhruba… přede dvěma lety
jsme byli se Sarou čerstvě svoji
a koupili tenhle dům.
Uspořádali jsme tu velký oběd…
- Se čtyřmi přáteli. - Jasně.
Pozvala jsem dvě kamarádky
a Luca dva kamarády.
Pojď dál.
Toho nepořádku si nevšímej, dostali jsme klíče teprve předevčírem a…
U mě je to horší.
- A jsem tam už pět let. - Ahoj!
A o deset minut dřív, neuvěřitelné!
Řekl jsem, ať přijdou o půl hodiny dřív.
- Pro vás. - Moc hezká.
- Líbí se mu. - A tohle.
To je ale terasa! Sotva dýchám, pardon, to ty schody.
Uděláte nám prohlídku.
Na tu dojde později.
Máme tak málo času.
- Co se děje? - Zlato, prosím.
- Já vím, slíbil jsem to. - Co?
Lidičky, pár věcí o Sařiných kamarádkách.
Jsou sexy?
- Proto jsme tu dřív? - Anebo…
Neměls přijít o půl hodiny pozdějc.
- Viděli jste je na svatbě. - Jasně.
- Ahoj. - Ahoj.
Začněme s Giulií.
Je to matematička.
Cos jim vzala?
Karafu na víno. Ty?
Lampu.
Zabývá se finančními modely.
- Jo? - Jo.
Vysvětlovala mi to už stokrát.
Ta s dlouhými vlasy.
Ne! To je Chiara.
Giulia má kratší vlasy, trochu vlnitý.
Sleduješ mě?
Není to holka, kterou uvidíš a řekneš si:
„To je jasný, ta má určitě diplom ze statistiky a financí.“
Ne, tím chci říct, že…
Ona je…
Je sebevědomá. Je chytrá.
Možná zpočátku působí trochu arogantně.
Jako že když se na tebe podívá, myslí si, že jsi pitomec.
- Hezký. - Ale je to kus.
A ta druhá?
Je to věc, kterou…
- Potřebujem. - Jo.
Ta druhá je pravý opak.
- Je hloupá? - Vůbec ne.
Byli jsme spolu na vysoké. Je to anestezioložka.
Ne, že by to hrálo roli.
Je jak magnet.
Pořád kolem ní někdo je.
S někým se rozejde a…
- Proč je pravý opak? - Protože…
Protože je milá, starostlivá, je sluneční paprsek.
Vypadá jako obyčejná holka.
Jenže, ví, co chce.
A taky je to kus.
Což je dobře.
Moc dobře.
To byl zvonek? Jdu tam.
- Jdu s tebou. - Ne!
- Zbláznil ses? - Kruci…
- Co to…? - Hergot.
Říkal jsem, že máte přijít v jednu.
Půlhodinovej brífink je tak akorát.
Nezapomeň: Chiara, dlouhé tmavé vlasy.
Dlouhé tmavé vlasy.
Proč on má mít Chiaru?
Jasně, se Sarou jste si řekli:
„Matteo je milující citlivý kluk, co má v kapse brejličky…“
Má to logiku.
„Dostane sladkou holku.“
„Tu agresivní šoupneme právníkovi,
ten si s ní poradí.“
Určitě ano.
Promiňte.
Ale za koho nás máte?
Se Sarou jsme novomanželé.
Vážně si myslíš, že trávíme dny dohazováním holek kámošům?
Ne.
Je to jen oběd s přáteli…
se čtyřmi single lidmi.
- Je to náhoda. - Jistě.
Hele, od svatby si říkám:
„Musíme zařídit, aby se sešli.“
Poslouchej…
Co přesně jsi nám zamlčel?
Nejsem oprávněný vám říkat, kdo se ke komu hodí.
Jasně, upřímnost je…
Upřímnost je základem každého manželství,
- Samozřejmě. - které přetrvá.
Chceš říct, že Sara
o nás dvou svým kamarádkám nic neřekla?
Ne, samozřejmě, že ne.
Jak to víš?
Skvělé, manželství začíná lží. Vlastně dvěma.
Tady jsou. Prosím.
A je to tu. Jsou tady.
- Ahoj. - Dámy!
- Jak se vede? Ahoj. - Ahoj.
Díky.
- Skvělý. - Ahoj.
- No … - Takže…
Dario a Matteo.
Chiara a Giulia.
- Ahoj. - Ahoj.
- Pivo? - Ano, díky.
- V pořádku? - Ano.
- Giulie? - Díky.
- Promiň, nechtěla jsem… - V pořádku.
Můžu si dát taky jedno, zlato?
Zvládnu to.
- Na, lásko. - Díky.
Mají pivo?
… chci lepší kvalitu života.
Je tu pizza!
ČTYŘI K VEČEŘI
Na tuhle úžasnou večeři!
- Drazí přátelé, jdu tudy. - Ahoj!
Zavolám!
- A co já? Ne? - Ne.
Ne.
Je tu i přilba…
- Ano. - Ahoj.
Jdeme.
Jdeme!
„Sotva jsme přišli domů a už jsme na sociálních sítích
jako dva teenageři?“
„Jsme hro…“ Jsme hrozný!
Hrozní, plurál.
„Můžu se na něco zeptat?
Jsou to sněhový pusinky?“
JO!
„Hrůza!“
Vypadá to, že se vytahuju,
ale já jsem prostě byl na jejím profilu.
A přiznala, že se dívala i na moje fotky.
Vidíš? Profesionálka.
Takže…
Dám jí své číslo. Uvidíme.
Ne, nechci její číslo. Moje už má.
Míček je na její půlce hřiště.
Je na tahu.
Ne já.
Ona. Ne já.
Stello, už jsi redigovala Uceleného průvodce dobývání žen?
Ano. A prodává se dobře.
Kdo by to byl řek?
Poslouchej…
Píše se v té knize, jak dlouho musíš čekat,
než zavoláš dívce, kterou jsi teprve poznala?
Matteo,
vážně mi lichotí,
že si ceníš mého ženského názoru.
Vždycky. Vždycky si ho cením.
Sexy chlap může ženě zavolat kdykoli, i po půl hodině.
- A co já? - No, ty…
Počkala bych dva měsíce.
Potvoro.
- Opravdu. - Já vím.
Odkdy čte chlap jako ty takovéhle knihy?
Čteš si i horoskopy?
Každopádně je minimum 24 hodin.
Ale nevolej jí.
- A co teda? - Napiš SMS.
Jako všichni ostatní.
Lidem volají jen zoufalci.
Dvacet čtyři hodin?
To je šílený, nedává to smysl.
10.23 HOD. MATTEŮV MACBOOK PRO
18.30 HOD.
Haló?
Ahoj, tady Matteo.
Lucův kamarád.
Ahoj.
Jak se máš?
Ahoj. Dobře, díky.
Říkal jsem si, jestli není moc brzy.
Moc brzy na co?
Tohle je právě ono. Jak dlouho má chlap čekat,
než zavolá dívce, kterou právě potkal?
Existuje kniha,
která tvrdí… Tedy není to můj hlavní zdroj,
ale stojí tam…
Haló?
Má kolegyně říká, že člověk může zavolat hned, ale…
Haló?
- Haló? - Haló?
Promiň, nastoupila jsem do výtahu a vypadlo spojení.
A já jsem myslel…
žes zavěsila kvůli mému hroznému vtipu.
Takže to nebyl…
Byl to hrozný vtip.
Jo, je to tak trochu…
Jak to jen říct…
Je to má strategie.
Ano, je to tak.
Vzbuzovat soucit?
Podceňuješ,
jak tenká je hranice mezi soucitem a roztomilostí.
Jakmile tě holka začne litovat,
co bude dál?
Teoreticky bude souhlasit s večeří.
A čistě teoreticky…
Kdy by to teoreticky mělo být?
Zítra večer?
A teoreticky kde?
Znám skvělé místo.
Ano…
Tak tiché.
Ano…
Trochu z ruky.
- Hezký. - No tak fajn.
Ahoj zítra.
DARIO
VYZÝVÁM TĚ
Vyzývá mě.
LÁSKA
Tak schválně.
Trochu mouky.
Skvělé.
Paráda, co?
A teď… fotka.
A je to.
Teď…
NEJTĚŽŠÍ VĚC NA ZEMI
A pošleme to Giulii.
Dej mi šanci.
Ale no tak.
Ano, koupit sněhové pusinky ve Sweet Desserts je těžké.
Ne…
Já jsem blbec!
Ne.
JSEM BLBEC
Nechtěla jsem ti srazit sebevědomí.
Je na bodu mrazu. Ale…
Můžeš mi to vynahradit, když přijmeš pozvání na večeři.
Uvidíme, co řekne.
„Tak jo!“
Kdo je tu šéf? Já, nebo ty?
Kdo je tu šéf, já nebo ty?
Máme svatbu. Promiň, fakt nemůžu. Ahoj.
Dobrý večer. Stůl pro dva?
- Ano. - A je to na jméno?
Rossi. Pan Rossi.
A paní Rossiová.
- Nemáte rezervaci, že ne? - Nečekal jsem, že ji budu potřebovat.
To je fuk. Jedeme.
Poradíte nám něco poblíž?
Tady toho moc není.
To je na tomhle místě skvělé. Ta odlehlost…
- Pitomec. - To je v pořádku, pojď.
Vítejte!
Bratránek a sestřenka z Campobassa!
- Ne. - Ne.
Nejsme svatebčani, jen jsme chtěli jít na večeři…
Jste sympatičtí. Máte výročí?
Ne, první rande. A nejspíš poslední.
První rande? To není možný.
Taky jsme tu měli první rande.
Je tohle možný? Tohle je osud!
Možná se tu budete i brát.
Tohle místo přináší štěstí.
Blahopřeju.
- Jdeme. - Ne, počkejte!
- Kam jdete? - Daleko.
Něco si najdeme.
Ne, vážili jste dlouhou cestu.
Můžete zůstat. Budete našimi hosty.
Myslím to vážně. Oslavujeme lásku.
Sestřenka s bratránkem nepřijeli…
Nikdy neodporujte nevěstě. Hned pod jménem „pan Rossi“.
Velké poděkování našim přátelům!
Dámy a pánové, David a Rebecca!
Jak se jmenuje tvůj pes?
Jdeme.
„Jdeme“?
Ano. Předpokládejme, že máš psa jménem Nana.
A řekneš mu: „Jdeme, Nano.“
„Jdeme“ je rychlejší.
Ne?
Děsí mě představa, jak pojmenuješ své první dítě.
Ty máš… psy, nebo kočky?
Rybičky? Koaly?
Ne, já…
Poslouchej,
mám takový trochu indiskrétní dotaz.
Nenudí už tě to?
Co je „to“?
Pošleš zprávu, já tobě zpět,
dáš mi číslo, ale já tobě ne.
Pošlu zprávu, ty mně zpět.
A oba se snažíme být tak…
vtipní, roztomilí, ne moc vlezlí.
Nebylo by snazší, když někoho potkáš, říct:
„Líbíš se mi, nevypadáš jako sériový vrah. Pojďme šukat.“
Jestli se kvůli rande musíš naučit
sněhový pusinky,
asi je v systému chyba.
Když si chceš někoho vzít, tak je to jiný.
Můžeme si celý večer povídat o psech, kočkách,
koalách…
Ale ty a já…
Nebylo by rychlejší jet ke mně, zapíchat si,
podívat se na díl Stranger Things a jít spát?
Účet, prosím.
Jestli jsi ho neviděl, můžeš zůstat.
Jaký díl to je?
Řada tři, díl jedna.
Viděl jsem ho.
Je skvělý.
Každopádně to bylo neformální.
Vážně?
- Dobrou. - Ahoj.
Dario?
Zavolej mi, prosím.
Pitomec.
Takže…
- Dario… - A Giulia.
- Chiara. - A Matteo.
- Giulia? - Díky.
Máme trochu jiné úhly pohledu.
Má pocit, že by se víc hodil
k Chiaře, anestezioložce, dlouhovlásce.
Ty by ses víc hodil k Guilii, tý rockerce a matematičce.
Říká, že se přitahují protiklady, ale…
Vrána k vráně sedá.
Přesně tak. Stoly k sobě.
Jdeme na to.
Na tuhle úžasnou večeři.
Drazí přátelé, jdu tudy.
- Ahoj! - Ahoj!
Každopádně je minimum 24 hodin. Ale nevolej jí.
- A co teda? - Napiš SMS.
Jako všichni ostatní. Lidem volají jen zoufalci.
Vážně, 24 hodin?
To je šílený, nedává to smysl.
10.23 HOD.
- Je to šílený. - Takže?
Jak dlouho?
17.53 HOD.
Třicet sedm minut.
Vážně odpočítáváš?
Matteo, jestli jí chceš zavolat, zavolej jí.
Ne, poslouchej…
Já to vydržím.
Zajdu dolů pro kafe.
Kafe.
- Ahoj. Kafe. - Ahoj.
Ahoj všichni. Na viděnou zítra.
Giulie?
- Matteo. - Ahoj!
Tebe bych tu nečekal.
Myslel sis, že neumím číst?
Ne, já jen, že… tady pracuju.
Máme nahoře kanceláře,
přišel jsem si dolů pro kafe.
Co… to děláš?
Ale nebudeš si o sobě moc myslet?
Pokusím se.
4 3 2 1 PAUL AUSTER
Neuvěřitelný! Tys dala na mou radu!
Jasně, že si o sobě budu hodně myslet.
Mluvils o ní nadšeně hodinu.
- Zlomil jsi mě. - Prima.
A teď… jsem hledala něco lehčího.
Doslova.
Nějakou kuchařku?
Ne.
Kdybys mohl něco doporučit…
Tak se podíváme, co tu najdem.
- Proč ne? - Pojď.
Tudy!
Cítím se provinile.
Proč?
Nutím tě, abys utratila balík.
Pracuješ za provizi?
Kéž by! Ne, to ne.
Co kdybych ti půlku zaplatil?
- Neblázni. - Ne, vážně…
Myslím, že musím. Kolik jich máš?
Dva, čtyři, šest, osm…
Zaplatím za tři. To je 25 %.
Tak jo, 25 %.
Nebo mě můžeš vzít na večeři.
Jo.
- Koukej, kam jedeš! - Bože, promiňte!
Omlouvám se.
Najednou se vynořil.
Vyjížděla jsem z parkoviště a…
To nic. Hlavní je,
že se mu nic nestalo.
Ne, nestalo.
Ale má rozbitý skútr a auto je taky pomačkaný.
Už do toho auta nikdy nesednu.
Tohle není můj obor, ale…
říká se tomu přednost ze zdvořilosti.
Zřejmě to bude charakterizováno jako spoluzavinění.
Seženu si zprávu z pojišťovny.
Díky.
Promiň, že jsem tě zdržela.
Nevěděla jsem, komu jinému zavolat.
Giulia měla tvé číslo, tak…
Tím se netrap.
I když, ano…
Je pozdě, ale…
Nechtěla by sis dát něco k jídlu?
Ano.
Jen si vezmu kabát.
Ano.
- Hned to bude. - Jasně.
Je to pěkný byt v klidné čtvrti,
ale ti sousedi, víš…
Co je s nima?
První noc vlezu do postele a hádej co?
Slyším Beethovena.
Zničehonic.
Jasně, Beethoven.
A další noc zase,
další Beethoven. Náhoda.
Tak jsem se rozhodla jít nahoru a zazvonit tam.
A když jsem to udělala,
- hádej, kdo přišel otevřít? - Kdo?
Pár, tak osmdesát, určitě 70 let spolu.
Počkej, to by se museli vzít…
Jo, to je jedno.
Užívali si víc než já.
Jasně, ale…
to je fajn, když to mezi nima jiskří ještě v 80.
Moc jim to přeju,
ale pak se vracím domů, do svýho bytu, úplně sama,
a je mi smutno.
Přemýšlím o těch dvou osmdesátnících…
Zatímco já jsem doma s kocourem.
A je tu stres.
- Máš kocoura? - Ano.
- Jak se jmenuje? - Renato.
- Skvělé jméno. - Renato, jo.
- Dobrý večer. - Ahoj.
Vypadáš báječně.
Tři mušketýři po 20 letech.
No a? Povídej, honem.
Co se tak tváříš? Nelíbilo se ti to?
Dávám tý knize maximálně 50 stran.
Když mě nezaujme, skočím rovnou na konec.
Přečetla jsi 50 stran. Od včerejška?
Ano. Proč, ty čteš pomalu?
Víceméně, jo. Ale…
Umím vybírat restaurace.
Vezmu tě do jedný úžasný.
Je to trochu mimo a jsou tam vidět hvězdy.
Na kolik máš rezervaci?
Neudělal jsem rezervaci.
Vždycky je prázdná, proč se obtěžovat?
- Jak daleko to je? - Asi hodinu.
Zhruba.
Možná jim zavolej. Co když mají zavřeno?
Proč by měli?
Mají vždycky otevřeno.
Fakt máme tenhle přístup? Tak jo, schválně…
Myslíš, že to neudělám?
Ne, ale…
Vypadám jako…? Umím zavolat dopředu.
Jasně, zavolám.
- Jen přípitek. Nejedla jsem. - Haló?
Dobrý večer, můžeme si objednat stůl pro dva?
Máme svatbu.
Promiňte, ale máme plno.
Nashle.
Mají zavřeno?
Ne, mají tam svatbu.
Dobře, jsi jasnovidka. Mají otevřeno, ale je důležité…
Znám jedno hezké místo poblíž.
Objednala jsi stůl?
Víš…
- Zaparkuj. - Jasně.
Určitě nechceš svízt?
Ne, autobus mě odveze až ke dveřím.
Díky za pomoc
a… za večeři.
Díky za společnost.
Děkuju.
Čemu se směješ?
Takhle jsem se puse nevyhýbala už…
Jasně, ale…
To není tak vtipný.
- Omlouvám se. - Nejde tu o tebe.
Opravdu ne.
Promiň.
S klukama jako ty už nechodím.
Kdo jsou „kluci jako já“?
- Co to děláš? - Na další zastávce vystoupím.
Můžeš mi to vysvětlit, prosím?
Bez urážky.
Jsi ten typ na jednu noc.
- Kdo ti to řek? - Nikdo.
Pozná se to, máš šarm.
Je to kompliment.
Tak to mám štěstí.
Neuvěřitelný.
Dobře, jsou docela dobré, ale nemůžete přece dát přednost
vlastní značce supermarketu před originální verzí.
Byly provedeny studie, které braly v úvahu různé parametry.
Složení, balení, savost…
To je oficiální parametr?
Ano, savost.
Sušenky se značkou supermarketu jsou zdaleka nejlepší.
Nenudí tě to?
Napíšeš mi SMS, jdeme na večeři, pak ke mně domů,
šukání a pak co?
- A pak co? - Jsme pořád sami.
Ne. Já to chci se vším všudy.
S mazlením na gauči. Chci všechno.
Jasně. Máš naprostou pravdu.
Nehledám nic vážného. Nechci sedět na ničím gauči.
Vidíš?
Dobře, ale kdy jsi na to přišla?
Věděla jsem to už včera večer u Lucy a Sary. Bez urážky.
Objednala sis maso. Já měl rybu.
Vybral bych si červené, ale pijeme bílé.
Máme velmi odlišný vkus, co se týče hudby.
A taky sušenek.
Podle mých vlastních zkušeností jsi dnes vypadala jako žena, která…
Žena, která co?
No, která…
- Ano? - Která by do toho šla.
Jak to myslíš? Jen proto, že jsem byla uvolněná?
Možná proto, že už jsem tě vyloučila z výběru, tak…
- Kočky, nebo psi? - Jasně, že kočky.
- Pláž, nebo hory? - To je otázka! Pláž.
Počkej.
- Psi. - Ano.
- A hory. - To nemyslíš vážně.
Je to tak nudné, že bych se radši zabil.
Pláž je nudná.
Možná nečteš ty správné knihy.
Proto.
Nevadí mi, že už ses rozhodla, že mě nechceš.
To můžu přijmout.
Ale když řekneš, že se po tomhle
víc uvolníš…
To je pro mě neodolatelné.
- I ty jsi takový. - Jaký?
- Co? - Neodolatelný.
Chceš mi říct, že můj táta je zloděj,
protože ukradl hvězdy a já je mám místo očí?
Zavolám, až budu mít víc od tvý pojišťovny.
Ale můžeme zůstat přáteli.
Ne.
Nemůžu kamarádit s holkou jako ty.
„S holkou jako já“?
Pozor, tohle je důležité.
Když používáš ruličku toaleťáku, točíš ji horem,
nebo spodem?
Nepoužívám toaleťák.
Co?
Chtěla bych pracovat tady v Itálii, ale venku si vyděláš 50 tisíc euro
za tříměsíční smlouvu.
Ovšem.
Nejde jen o peníze.
Ne, samozřejmě.
Společnost si tvé role neváží.
Přesně. Tos trefil.
Díky.
Je to neuvěřitelné, na všem se shodneme.
Ano, je to skoro nuda.
Díkybohu, že už jsem doma.
Jestli chceš tenhle nepovedený večer vylepšit…
Tak dobrou.
To byl vtip.
Chci říct…
Proč se rozcházet, když jsme našli společnou řeč?
O DVA MĚSÍCE POZDĚJI
- Co se děje? - Nic.
Poslyš…
Věděla sem, že se něco děje!
Ne, jenom…
Víš, Stella…
- Ano? - Pracuje na knize
Věci, které o sobě páry neví.
A četl jsi to.
Čtu všechno. Dokonce…
Všechno.
Ale o tom nechci mluvit.
Aby bylo možné zjistit, zda je tvůj vztah solidní,
musíš spočítat, kolik si u tebe partner nechá věcí.
- Takže? - Dvacet věcí.
Pak je to vážný.
Takže…
- Takže… - Ano.
Podle mě je urážlivé, když v téhle knížce píšou,
že by si žena měla značkovat teritorium jako pes.
Proč? Jen aby získala nálepku „přítelkyně“?
- Ne. - Ano.
Každopádně se na 20 nedostanu.
- Ne? - Nedostanu.
Uvidíme.
- Myslíš? - Do toho.
Shneme si fakta.
- Jo. - Takže…
Jedna.
Pyžamo, dva.
- Dva. - Podívej!
- Tu jíš taky. - I tak se počítá.
Kupuju ji jen kvůli tobě, takže se počítá.
Počítá.
Zuj si je.
Čtyři.
Nemůžu za to, že nemáš pantofle pro hosty!
Čtyři.
Podívej.
Dvoje kalhotky, dvoje ponožky, dvě trička.
A koukni na tohle!
Šampon na vlnitý vlasy. Třináct.
Andělin popel je tvůj.
- Čí je tohle? - No tak…
- Holítko. - No dobře.
A tohle? Osmnáct.
Je tvoje. Matematika nelže…
Copak to tu máme? Kosmetická taštička.
Ta obsahuje make-up, řasenku, rtěnku…
To se počítá jako jedna věc!
Chceš vyhrát za každou cenu, a tak podvádíš.
Tak dost, je to jedna položka. Devatenáct.
Devatenáct!
Bezva!
Můžeš ujistit autorku té knihy,
že jsem si neoznačkovala teritorium a nejsem oficiálně tvá přítelkyně.
Jaká škoda.
Je tvůj.
Vyhodím ho.
- Ne, proč? - Rozpadá se.
- Ne, je to tak měkkounký. - Dej mi ho.
Ne!
Je cítit po tobě.
- Líbí se ti? - Jo.
Vážně?
Vážně ho chceš?
Je tvůj.
Děkuji.
Jo!
Kdo by to řek?
Dvacet.
Jo, sakra!
- Roberta? - Roberta.
- Kdo je Roberta? - Ne.
Ta holka z fitka.
Nechci dneska nikoho vidět.
Ani tvůj královský pták…
Královský…
Řeknu jí, že jí pak zavolám.
Spokojen?
- Jinak se naštve. - Koho to zajímá?
Jdeme!
JSI VZHŮRU?
JO!
Ahoj.
Musím vypadnout, hned.
Neboj, musím se taky zastavit doma.
Mám zpoždění.
Koupila jsem sušenky.
Dělají je v supermarketu.
Jsou o dost lepší než značkové.
Taky si myslím.
Je to jen otázka…
Savosti.
Ano.
Jaký byl ten pohovor kvůli práci v Lisabonu?
Kdo ví.
Chtějí finančního analytika a to fakt není můj obor.
Ale…
Neměl ses sejít s tím právníkem, co ho nesnášíš?
S Marralem?
Tipni si.
Odložil dohodu o dva měsíce.
Vím, že mě podrazí.
Kdo je to?
Giorgio, kolega.
Aha.
No…
- Tak hezký den. - I tobě.
- Ahoj. - Ahoj.
- Promiň, nestihnu to. - Ano, to mi došlo.
Neslyšela jsem budíka.
Zase jsi včera někde byla?
Ne, šla jsem spát až ve 2, koukala jsem na seriál.
A kromě toho
mi píše kolega Giorgio esemesky…
Chci říct,
že se ptá na věci, které mi mohl poslat e-mailem.
- Dýchá? - Hledá záminku, jak mi psát.
Nádhera.
Hádej, kdo mě chce sbalit?
Dario.
- Kdo? - Dario.
Lucův kamarád. Dalas mi jeho číslo.
Nepovídej.
- Právník s hezkým zadkem. - Tenhle.
Pokusil se mě políbit a já se samozřejmě cukala.
To děláš dobře.
Pomstila jsi 99 % žen, se kterými spal.
Radši pošlu zprávu Giorgiovi. Pořád píše.
Co chce?
Ptá se na nějaký hlášení.
Vím, že jsem ho psala v sobotu odpoledne
a byla doma s lahví horký vody, protože jsem dostala menstruaci.
Napiš mu přesně tohle a on přestane psát.
- Tak jo. Ahoj. - Měj se.
Ahoj.
Tak jo. „Drahý Giorgio,
to hlášení jsem dokončila
před měsícem.“
Ne. „Před dvěma měsíci.“
Ne.
Do prdele!
Matteo?
Giulie? Jsi to ty?
Slyšelas mě plivat?
Čistil jsem si zuby, jsem na obědě s Dariem. Promiň.
Ne, neslyšela.
Já blbec, nemusel jsem ti to říkat. Hezký.
Promiňte, mám trochu fofr.
Nemusíš se omlouvat.
- Můžu zavolat jindy? - Ne, v pohodě.
Co se děje?
Nemůžeme se sejít na kafe?
Chci si s tebou promluvit.
Co je, jsi těhotná?
Giulie? Jsi těhotná?
Nechtěla jsem to říkat do telefonu.
Ale teď nemůžu říct ne a pak ti říct, že jo,
by byla blbost.
Jsem to ale blbec. Promiň.
Přestaň se omlouvat.
Hned tam budu.
Tak jo. Nemám nic k jídlu.
- To nevadí. - Ale mám hlad.
Mám vzít pizzu?
- Díky. - Tak jo.
Hned tam budu.
Kurva. Dítě.
Kurva.
Haló?
- Ahoj. - Jsem tu.
V téhle pizzerii dělají salámovou, která vážně nemá chybu.
Ale nevěděl jsem…
- Když jsi teď… - Těhotná?
Máme vegetariánskou s bramborami
a sýrem navíc a Margheritu.
Můžu sníst salám, ale nechtěl jsem…
Nevím, co máš ráda, tak jsem vzal tyhle dvě.
Snad jsem to nepokazil.
Tak pizzu hezky stranou.
- Pojďme si sednout. - Můžeme něco uvařit…
Tak do toho.
- Začni s trapnými otázkami. - Ano.
Budu stát.
Já nevím, jak… Nedokážu to uchopit.
Nechci, aby to vyznělo…
Nechci, aby to vyznělo divně.
Určitě je tvoje. Spala jsem jen s tebou.
Ne, to jsem nemyslel.
Tak jaká otázka by mohla vyznít divně?
Chceš… si ho nechat?
Ano, chci.
- Dobře… - Promiň, jestli…
- Jestli ty… - Ne.
Chci dítě,
ale to neznamená, že musíš.
Ne, jsem v pohodě. Taky ho chci.
Jestli chceš, abych to chtěl, tak jo. Mám to chtít?
Byla bych ráda, kdybys stál při mně, ano.
Vezmeme se?
Ty a já?
Ano, kdo ještě?
Vezmu si tě, jestli chceš. Chceš být vdaná?
Trochu zpomal. Je to trochu…
Nespěchej.
Jen mě to napadlo. Cokoli potřebuješ, jsem tady.
- Cokoliv. - Tak jo.
Cokoliv.
Jasně, asi taková ta sladká fotka
s rukama do tvaru srdce je blbost.
Nikdy jsem nepochopil, k čemu se to…
Ale jestli to chceš, tak to uděláme, sakra.
Chci se zeptat, když říkáš „být při mně“…
Jo.
Řekni mi číslo od 1 do 10.
Od 1 do 10?
Ano, 1 je „žijeme si vlastní život, ale dítě ví, kdo je jeho táta.“
A deset je, já nevím,
„manželé pět let, dostal jméno po mém dědečkovi.“
Na stupnici od 1 do 10, jako orientační bod.
- Sedm? - Sedm.
- Sedm je skvělý. - Co je sedm?
- Ne, je to bezva. - Tak jo.
Nevím, co to je, ale je to skvělé.
Asi potřebuju kousek pizzy.
- Pizza, ano. - Jo.
Jakou?
Sýr a brambory.
Můžu si natáhnout nohy?
Panebože…
A je to.
Skvělý.
- Sedm. - Sedm.
Sedm.
Musíme vymyslet…
Můžeme být u mě.
Můžeme počítat s vašima, kdyby…
- A s vašima? - A s našima, ale…
- Ne, s našima ne. - Ne?
Můžeme zkusit něco děsivýho? Dej mi ruku na břicho.
Ne, to je vtip. Ne.
Bože.
- Nesnáším to. - Ale jdi!
- A… - Bude ti to slušet.
- Budu nafouklá.. - Nebudeš.
Vyloučeno.
Jseš připravenej?
Jo.
Myslím, že to zvládnou.
Sotva se poznali.
Ano, ale spolu jsou moc roztomilí. Parádní tým.
Co…?
Čemu se směješ?
Věřili byste, že otěhotní
na prvním rande?
- Chovala se tak… - Zlatíčko…
Otěhotněla na svém prvním rande.
Není to šílený? Já bych vyváděl.
To já taky.
To neznamená, že jim to nevyjde.
Ne, jasně. Přejme jim hodně štěstí.
Držíme palce.
- Ahoj. - Ahoj.
- Dobrou. - Dobrou.
- Ahoj. - Dobrou noc!
Snad to zvládnou.
- Hádej co? - Co?
Podle knihy, co čtu,
poznáš vážnost vztahu podle počtu věcí,
co si tvoje přítelkyně nechá ve tvém bytě.
Pokud je jich víc než 20,
pak jste oficiálně pár.
Ty jo, náročná četba.
Předpokládám, žes byl u Mattea.
Kolik myslíš, že si tam Giulia nechala věcí?
Pochybuju, že u něj Giulia kdy byla.
Přesně tak! Jak ale můžeš na takovýmhle základě vychovat dítě?
Proč na tom záleží?
A co rozvedené páry?
To je úplně jiná věc.
Dva lidi se mají rádi,
vezmou se, pořídí si děti, pak láska vyprchá. Stane se.
Ale je šílené mít dítě takhle.
Vždyť ani nejsou spolu.
Můžou vychovat dítě a nebýt spolu.
Jako dva přátelé.
Co je?
Neříkal jsi, že přátelství
mezi mužem a ženou je nemožné?
Ne.
Ne, jen jsem řekl, že já konkrétně
nemůžu být tvůj kamarád.
Ale i tak si přiznejme, že jako strýček a teta budeme skvělí.
A ti dva budou potřebovat pomoc.
Rozhodl jsem se udělat výjimku.
Chceš, abychom byli přátelé?
Jsem dojatá. Tak šťastná.
Samozřejmě.
Děkuji.
Rádo se stalo.
- Hned jsem tam. - Ještě…
nás nepředstavili.
Jsem Claudia.
JSI DOMA?
NEJSEM SÁM
DEJ MI PĚT MINUT
Dobré ráno, můj…
Dario…
Kdo to sakra je?
Jak jsi to mohl udělat?
Jak jsi to mohl udělat mně a Renatovi?
Jak jsi mohl?
Můj táta pořád splácí svatbu.
Čtyři sta lidí.
Čtyři sta. Já…
Jseš hajzl!
- Jsi magor! - Nenávidím tě.
Je pryč. Jsi šílená!
- Ano? - Jsi…
Jsi šílená!
Naprosto šílená!
Úplně ujetá.
Užila sis to?
Hodně, jo.
Ale v reálu bych to neudělala.
Bylas dobrá.
Na chvilku bych ti tu žárlivost i věřil.
Vážně?
Kdyby ses někdy zamiloval, dej vědět.
Co tím získáš, když se oženíš?
Nechci být navždy ubohou podváděnou exmanželkou.
To se nestane.
Falešné drama stranou…
proč jsi ke mně přišla v neděli
v devět?
IKEA.
IKEA, jasně.
Jsem tvůj…
kamarád.
- Má to hodně výhod. - Ano.
Probudím se a říkám si: „Chci do IKEA.“
Kdo se staral o tvého roztomilého psa,
když jsi byl pryč
a hrál sis po světě na špičkovýho právníka?
Před měsícem jsem byl dva dny v Ligurii.
A ten případ prohrál.
A co se tím mění?
Tvé klíče.
Nech si je.
Tak jo.
Ten, kdo vynalezl koš na pleny,
je fakt génius.
Padesát eur.
Za plastový kbelík.
Možná potlačí pachy, ale je to plastový kbelík!
Padesát euro je normální krádež. Normální krádež!
Jak se ti líbí Andrea?
Kdo je Andrea?
Á, Andrea, ty myslíš…
Ne, Andrea ne.
Na světě je tolik Andrejí. Potřebujeme něco…
Originálnějšího.
Jako Vega.
- Vega. - To je super jméno.
Jako ta hvězda?
Víš, že existuje… hvězda jménem Vega.
Jsi génius.
Každopádně ne. Hvězda to není.
Spíš postava ze Street Fightera.
Víš, s maskou a hákem…
Super.
Jasně, chápu.
Moje oblíbená komická postava je Bruce Wayne,
ale svému synovi nebudu říkat Batman.
Víš, co by bylo bezva?
Poslouchej…
- Jedno bude Bruce. - Ano.
- Jako Bruce Willis. - Dobře.
Skvělé.
A ten druhý Wayne.
Jako Wayne Rooney.
- Nesměj se! Víš, kdo to je? - Ne, kdo to je?
- Zdravím, mohu nějak pomoct? - Ne, díky.
To je absurdní.
Sotva se známe a koukáme se na věci pro novorozence.
„Lidé kráčí k tomu, po čem touží, a to je jejich konec…“
- Dívají se na kočárky a dupačky. - To se stane.
Dva by měli být chvíli spolu a pak se vzít…
No, víš.
Co?
Říkala jsem si,
že kdybys chtěl před druhým dítětem chvíli počkat…
Ne, tak moment.
Tady tě zastavím. Nikdo nás neuhání.
Nikdo.
- Blahopřeju! - Jo!
No a už máte datum?
No…
Buď se vezmeme za tři měsíce, nebo…
Za 15 měsíců.
Tak za tři!
- Jo, vezmem se! - Jo!
- Zbláznili jste se? Jak… - Proč to říkáš?
- Co? - Je to skvělý.
Super. Řekni jim to.
- Manželství je úžasné. - Ano, je to úžasné.
Bude to malá svatba.
Zapomeň na to.
Vždycky to začíná takhle,
pak to skončí 400 hosty.
Ano, lásko.
Dario?
Je to tak?
- Ano. - Máš oheň?
- Ahoj. - Claudia.
Pracuju s Marralem.
- Ano. - Na plný úvazek?
Jistě, vzpomínám si.
- Ahoj. - No jo.
Bydlíš tady?
Ne, jsem na večeři s přáteli.
Bydlím poblíž.
- Hezký večer. - I tobě.
Není jediná, kdo mě poslední měsíce balil.
Mám ti blahopřát
k úspěchu u žen?
Ne.
Právě naopak.
Já…
Jsem s žádnou nespal.
Ani nechodil…
S nikým se nescházím
Takže…
Jen…
Jen s tebou.
A co ty?
Jak co já?
Ne, já taky ne.
Ano?
- Ahoj. - Ahoj, Giulie.
Poslala jsem ti e-mail s rozvahou.
Díky.
- Tak zatím. Děkuju. - Ahoj.
„… jste byla vybrán na pozici ve Fexadur Finança
se sídlem v Lisabonu.“
Ahoj, Chiaro.
Mám tu práci.
Jakou práci?
- V Lisabonu! - Opravdu? To ti moc přeju!
- Teď mi přišel e-mail. - To musíme oslavit!
Rozhodně. Já to zorganizuju. Jsi první, komu volám.
- Výborně! - Co se stalo?
Přede dvěma měsíci jsem měla pohovor kvůli práci v Lisabonu.
- Víš, co je mikrostruktura trhu? - Samozřejmě.
A vysokofrekvenční obchodování?
To máš fuk, nemůžu to vzít.
Proč?
Kdy to začíná?
- V červnu. - Na jak dlouho?
Půl roku. Ale stejně to nevezmu.
Pojďme si to promyslet. Malý se má narodit až v únoru.
Můžeme být spolu až od června.
Ne?
Chtěla sis vzít mateřskou dovolenou.
Měli jsme se na jaře připravovat.
- Jako vážně? - Určitě.
A co tvoje práce?
To by neměl být problém. Máme e-maily, videohovory…
Neboj se.
Jestli chceš jet, myslím… Kdyby tu nebyl ten…
- LeBrown. - Takhle se to neříká.
- Je to „LeBron“. - Bron.
LeBron.
- Fakt? - Ano.
Můžeme spolu?
Opravdu?
- Jedeme! - Žerty stranou,
chápu, že chceš následovat matku svého dítěte.
- Ale má to háček. - Jaký?
- Promiň, že ti to komplikuju. - Jaký?
Aldo jde brzy do penze
a jeden z konzultantů povýší.
Máš na tu práci správné dovednosti.
- Díky. - Víš, co to znamená.
Měl bys úzce spolupracovat s autory a mít poslední slovo
ohledně vydání.
- Ale… - Ano…
Vím. Ta práce se nedá dělat na dálku.
Přesně tak.
Stella! Ta by se na to hodila perfektně.
Ano, je hodně dobrá.
Kdo je sakra Stella?
Jak to myslíš?
Je to kolegyně, znáš ji.
Nevzpomínám si.
Jenže šéf chtěl dát to místo tobě, nebo ne?
Jo, ale na tom nezáleží.
Důležité je, že můžu odjet s Giulií…
a udržet si práci. A zvládnu obojí.
Do včerejška jsem o tom povýšení ani nevěděl.
Je šílený vzdát se takovýho povýšení.
Nevzdal jsem ho. Stella si to zaslouží.
To je ale blbý jméno, Stella.
Co jsem řekl?
Ne.
Ty chceš dát dítěti jméno Stella?
Vážně?
Potvoro.
Tak jo…
- Já to vidím. - Cože?
- Máš ji rád. - Ne.
- Opravdu? - Ale ne!
- Jen se přiznej. - O čem to mluvíš?
Mám ji rád.
- Cože? - Mám ji rád.
- Jak to myslíš? - Počkej.
Možná, kdyby byla jiná situace.
Musím ti připomenout…
že máš…
- Jsi nervózní? - Ty ne?
Ne. Všichni se mě na to ptali.
Nebyl jsem ani dřív.
Vypadáš…
Vypadáš úžasně.
Jsi nervózní?
Ahoj.
Počkej!
Nebylas loni na svatbě?
Ano, na Matteově.
Občerstvení…
- Bylo to děsivý? - Ne.
- Naopak, královská hostina. - Takže vše, jak má být?
Jasně, proč bych si vymýšlel?
To nemůže být pravda.
Koho si Matteo bral?
Na tom nezáleží.
Chci vědět, jak to skončilo!
Jasně. Giuliina nová práce v Lisabonu začala v červnu.
Chvíli se neuvidíme. Můžeš se tvářit míň naštvaně?
Vypadám naštvaně? Nejsem.
Proč se tak chováš?
Jen mi na tobě záleží.
Ne, chováš se chladně a odtažitě.
Neříkej, že nemáš mou podporu…
Že nechci, abys tam jela.
To mě nikdy nenapadlo.
Tak se pleteš.
Nechci, abys odjela.
Věděla jsem to, neměl jsi sem chodit. Nakonec vždycky propadneš emocím.
Jak emocím?
Doufal jsem, že si to rozmyslíš.
Proč jsi něco neřekl?
Nevím, jak tyhle věci říkat.
Zůstala bys?
- Je to jen půl roku. - Jasně.
Prosím…
nestravme ten půlrok bezdůvodným hádáním.
Zapomněla jsem letenku!
To byl vtip.
Cestující do Lisabonu, dostavte se prosím k bráně 12.
Hlavně ne dítě!
Bože, ať nesedí vedle mě.
Cestující do Lisabonu…
Jestli bude takhle vyvádět, do Lisabonu nedoletíme.
To ho někdo dřív zabije.
Dej mi ho. Třeba se mi ho podaří uklidnit.
- Opatrně. - Počkej.
- Tak prosím. - Pojď k taťkovi.
- A je to. - Pojď k tatínkovi.
Chlapečku můj.
Ukaž se.
Hej.
Roztomilý chlapeček.
No tak. Nemusíš plakat.
Vím, že lítat je nuda, ale pláč nemá smysl.
Jedeme na úžasné místo, kde jsou…
velryby.
A oceán.
A uvidíme všechny ty úžasné věci
ty si je nebudeš pamatovat, protože jsi tak malý.
Jen si to představ.
Ale, a tady je to pozitivní,
nebudeš si pamatovat, jak otravný byl tenhle let.
Fakt nemá smysl plakat.
Máme tě rádi, i když jsi jako posedlý ďáblem.
Miluju tě.
Slyšel jsi? Máma tě miluje.
Slyšels to, příšerko?
Mluvím s tebou.
Už jen kvůli tátovi přestaň plakat!
Šikulka.
Jsi tak chytrý.
Nemůžete trochu přidat?
- Jedna noha hezky za druhou, Dario. - Chce mě vystresovat.
Nebuďte takoví. Víte, jak moc mi na tom záleží.
Chci to udělat už od prvního dne.
Je nejlepší doba pro sledování keporkaků.
A tohle je nejlepší místo na světě.
Dobrý den.
No tak, projev trochu nadšení. Ty taky, drahoušku.
Trochu nadšení.
Nevšímej si ho, jen machruje.
Pětkrát.
- Pětkrát? - Ano.
- Kolik je malému? - Pět měsíců.
Ano.
Děti do tří let na mou loď nesmí, bohužel.
Ne?
Tak jeď, zlato.
Máme tu taky zůstat?
- Budeme spolu. - Neblázni.
Někdo ty keporkaky vidět musí.
Nebudu to já ani Andrea, ale někdo je vidět musí.
Kam to jde?
No tak, lidi.
Nekoukej na mě tak.
- Tak zatím. - Ahoj!
ZÁTOKA DELFÍNŮ
Portugalský název pro keporkaka je…
A vědecké jméno…
Něco jako Megaptera,
od méga pterión.
„Velká křídla.“
- Studovalas řečtinu. Já taky. - Ano.
Výborně.
Podívej!
Vidíš křídla?
Vidíš?
- Vidíš? - Čemu se sakra směješ?
Podívej, to je nádhera!
Vidíš?
Proč utekl?
Měla jsem otevřenou pusu.
Viděls, jak byli blízko? To je nádhera.
Paráda.
Dario, musím ti něco říct.
To, co se dnes stalo, byl jen takový okamžik.
To neznamená, že tě zase odmítám.
Ne, prostě mi…
moc mi záleží na našem přátelství.
Je to klišé, já vím, ale…
Jen jsem šel čůrat.
Promiň…
Každopádně zcela souhlasím.
To se mi ulevilo.
Bez obav.
To je skvělý.
Dobrou.
Tuhle písničku miluju.
Na zdraví.
Bavíš se?
Ano.
Můžeš jít k nám.
Chtěl jsi poznat mé přátele.
Jen jsem po letu unavený.
Běž.
Dario, můžeš mi vzít věci?
Díky.
Bavíte se dobře?
Jo. Byli jsme na prohlídce města, takové ty největší zajímavosti.
Hádáme se od chvíle, co přijel.
To je proto, že jste se dlouho neviděli.
A dokdy se zdržíš?
Jen pár dní.
Už chceš zase odletět?
Přiletěl by dřív, ale…
Hodně pracuju.
I přes víkend.
Jo. Vztahy na dálku jsou ty nejhorší.
Moje přítelkyně je v New Yorku.
Vím, jaké to je. Ano.
Prostě to nesnáším.
Ten nedostatek intimity.
Ten pocit, že se nemáte o čem bavit.
- Žárlivost. - Jo.
Je dobře, že to brzy skončí.
- Ano. - Jo.
Už jsi mu to řekla?
Ne.
- Ještě ne. - Co?
- Mohu navrhnout přípitek? - Ano.
Přípitek.
Na Lisabon.
Na zdraví.
Drahoušku.
Ahoj.
Pojď ke mně.
- Bavíte se? - Skvěle.
- Pořád přemýšlíš o té pracovní nabídce? - Ne.
Nemusíš mít pocit viny, jestli chceš zůstat další půlrok.
Je to přece tvůj projekt.
Nemám vůbec pocit viny.
Co to říkáš?
Ahoj vespolek.
Jen chci říct,
že jsem moc ráda, že tu dnes jste.
Díky.
Koneckonců,
oslava je nejlepší způsob, jak se rozloučit.
- Matteo, Andrea a já… - Vážně?
… se vracíme do Itálie.
Miluju tě.
- Moc vám to přejeme. - Ano.
Co to je?
To je volání keporkaků během páření.
Poslal mi šest hlasových zpráv. Není mu dobře.
Ano.
Představ si tu reakci, až mu řeknu,
že jsem se na ně vůbec podívat nejel.
On i Chiara mi fakt chybí.
Ano, ale…
Je to jen pár měsíců.
Když jsme u toho,
šéf oddělení se mě ptal,
jestli nechci zůstat do příštího léta.
Abych mohla dokončit projekt.
To mi říkáš až teď?
Kdy jsem ti to měla říct?
- Kdykoliv jindy. - Pořád jsme se hádali.
- No a co? - Nechtěla jsem další důvod k hádce.
Tak to je ten důvod.
- Už ses rozhodla? - Ne.
Proto se tě ptám.
Zeptáš se mě půl hodiny před cestou zpátky. Prokristapána!
Dělej si, co sakra chceš.
Zaparkuj, jdu na odbavení.
Uvidíme se uvnitř.
Ano?
Kde jsi?
Na bezpečnostní kontrole.
Říkals, že mám jít na odbavení.
Šel jsem do fronty, byla dlouhá.
Copak se ani nerozloučíme?
Jasně, že jo.
Ahoj.
Tady je.
Promiň, že jdu pozdě.
To máš jedno, už jsme začali.
To je dobře.
Alberto má směnu v nemocnici, musí odjet dřív.
Alberto.
- Taky mě těší, ahoj. - Ahoj, Dario.
Chiara nám chtěla představit svého přítele.
A tak…
Můžu dostat střik?
- Tady je. - Díky, zlato.
- Stříček. - Alberto je vtipný.
Na zdraví.
Přísahám, že žárlím, Alberto.
Hodně žárlím.
Musíme taky do Lisabonu.
Co nejdřív to půjde.
Víš, co je tam nejúžasnější?
- Ne. - Pozorování velryb.
Samozřejmě! Jedna byla přímo přede mnou.
- Vážně? - Není možná.
Ano, vážně.
Z těch zubů ti naskáče husí kůže.
Že jo?
Tak trochu.
Ale je to úžasné.
Ovšem.
Pozoroval jsem velryby v Argentině.
- Vážně? - Jo.
- Kde přesně? - V Ohňové zemi.
Snil jsem o tom odmala.
- Není možná. - No jo!
Nemáme vás nechat o samotě, abyste to v klidu probrali
a naplánovali cestu?
Je na nás hodná.
Můžeme jet do Patagonie spolu.
Ano! Na Patagonii!
Díky za odvoz.
Není zač.
Tohle je Albertova třetí neděle v práci.
- Není možná. - Vyčerpávající povolání.
Čemu se směješ?
Nevšiml sis, jak pořád říká „není možná?“
Vážně?
„Viděli jsme velryby.“
„Není možná.“
„Oběd je hotový.“
„Není možná!“
„Hepčí!“
„Není možná!“
Myslíš, že jsi vtipný?
Jen taková malá legrace.
Děláš si legraci z mého přítele.
- Tvého přítele? - Ano.
Po třech týdnech?
Žárlíš?
Jistěže ne.
Štve tě, že jsem zamilovaná?
- Vážně? - Ano.
- Už? - Ano.
- Žárlíš. - Ne, jen ty si to přeješ.
Při obědě ses choval jako pitomec,
jen abys mě naštval.
Nenecháš se přece naštvat.
To nejde.
S muži jako já nechodíš. Pamatuješ? Řeklas mi to.
Nechci se ani kamarádit s muži jako ty.
Upřímně řečeno, já taky ne. Vystup.
Co, tady? Uprostřed ulice?
Jsi doma. Vystup.
Ahoj.
Miláčku, když jsi tu, cítím…
Cítím se silný a chytrý. Cítím…
Chytrý jsi i tak.
Hej…
Co to děláš?
Je vhodná doba, pro mě.
Ale pro mě ne.
Matteo, snažíme se už měsíce.
- Změnil jsi názor? - Proč bych měl?
Nezměnil jsem názor. Ale co mu řekneme?
Že byl počat na WC v restauraci? Ne!
Vím, jak to chodí.
Přijedeme domů, jsi opilý, lehneš si na gauč.
- Nemáš chuť na…? - Ne, teď zrovna nemám chuť.
Teď ne.
Nemůžu jen tak přepnout, takhle to nefunguje.
Zlato, tohle je pracovní večeře. Prosím, nebuď taková. No tak.
Pojď se mnou.
Fakt jsem si to užil.
Tolik násilí, tolik krve…
Ani oka nezamhouřil.
Řekni mu to, drahoušku.
Je to tak,
ale lidi ode mě takový psaní nečekají.
Nechápou louže krve a hrůzu.
Já vím.
Ale teď, když jsem kreativní ředitel, bude z tebe
nový Stephen King.
Nová Shirley Jacksonová.
Jasně, Shirley Jacksonová, Stephen King.
Už jsem tu knihu vzdal.
Cože? To nemůžeš.
Ať tě to ani nenapadne.
Upnul jsem se k tomu.
Našel jsem nakladatele v Londýně, neboj se.
- V Londýně? - Ano.
Londýnské nakladatelství má zájem o mou knihu?
Ano.
Přesně tak.
Zakopané ostatky. Co myslíš?
Zakopané ostatky.
To se mi líbí. To by mohlo fungovat.
- Jasně, že jo. - Ano.
Když mu řekli, kolik dělá záloha,
vybuchl smíchy.
Ne, po naší večeři jel na letiště a vystřelil pryč.
Úžasný úspěch.
Bezva.
Dobře. Uvidíme se zítra.
Parádní, ne?
Viděl jsi jeho obličej, když jsem mu řekla název?
Zářily mu oči.
V žánru román noir je nejlepší.
Toho hororu je škoda.
Pěkně blbej nápad!
Děkuji.
Díky, žes mě včas zastavila.
- Myslím to vážně. - Ano.
Ne.
Cítím se dost provinile. Měla to být tvá práce.
- Jak to myslíš? - Je to tak.
Měl jsi to dělat ty.
- Ne! - Ano!
Ne, ty jsi…
Podívej, ty jsi dokonalá.
Vždycky jsi byla lepší než já.
Vždycky.
Ty se červenáš?
Dáme si něco k pití?
Můžu dostat láhev skotské, prosím?
Pokoj 407.
Ano, madam.
Nikdy nikdo nebyl první rok
ve funkci publikačního šéfa lepší.
- Vážně? - Opravdu.
Na tebe.
Tak hrozně dřeš,
že ses ani nestihl dát ostříhat.
Chiaro, když jsem byl v Londýně, udělal jsem blbost.
Jakou?
Byl jsem na dně, protože mi nevycházela jednání.
Zašel jsem za Stellou na pokoj.
Promiň, já…
Za Stellou?
- Za Stellou… - Ano.
Nic to neznamenalo.
- Udělal jsi to? - Vůbec nic.
Přísahám, že to nic neznamenalo.
Udělal jsi to?
Udělal.
Chiaro, prosím, poslouchej mě.
Poslouchej…
No tak. Mrzí mě to.
Cítím se mizerně.
Ale nechtěl jsem o tom mlčet.
Užíralo mě to zevnitř, musel jsem ti to říct.
- Víš, že tě miluju. - Prosím!
Víš, že tě miluju.
Hej.
Můžeš mi něco říct? Tak mě pošli do hajzlu.
- To bys rád? - Ano.
Necítil by ses tak mizerně.
- Vím, že máš pravdu… - Nesahej na mě.
Nesahej na mě.
Máš spoustu důvodů být naštvaná.
Mám tři.
Za prvé: podvedl jsi mě.
Za druhé: nemáš ani dost odvahy, aby sis to nechal pro sebe.
To už je moc.
Opravdu moc.
A za třetí…
Promiňte, chci se na něco zeptat.
Napadá vás něco hnusnějšího,
než říct ženě v pokročilém těhotenství, že jste ji povedl,
když nakupujete věci pro dítě?
Napadá?
Nenapadá, že ne?
Protože je to hnus!
Hnusnej hajzle.
CHIARA - MOBIL
Ahoj.
Haló?
- Ano? - Dario, promiň, neměl jsem tvé číslo.
Tohle je Alberto, Chiařin přítel.
Á, Alberto.
Co se děje?
Máš dneska čas?
Dneska…
Nemám žádné plány. Proč?
Přistěhovala se sem má kamarádka z Apulie.
Jmenuje se Lucia.
Je milá, chytrá. A krásná.
Přijde na večeři, tak mě napadlo tě pozvat taky.
Jasně, moc rád.
Není možná. Já si to myslel.
Dám ti Chiaru. Uvidíme se večer.
Jasně, ahoj.
Můj nápad to nebyl.
Dario, Lucia. Lucie, Dario.
- Těší mě. - Nápodobně.
Těstoviny s krevetami a cuketou.
- Výborné. - Bezva.
Mám to dát do ledničky?
- To by bylo nejlepší. - Pomůžu ti.
- Páni. - Ano, díky.
Náš hostitel je moc milý. Odkud jsi?
- Z Taranta.. - Naši jsou z Lecce.
- Zajímavé! To je náhoda. - Stejná oblast.
Ano.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Na co si připíjíme?
- Na nás. - Na nové přátele.
Přesně tak.
No vida. Konečně.
- Jak vám to chutná? - Nemá to chybu.
Opravdu fantazie. Dobrá práce.
- Otevřeli nové rybářství. - Není možná.
- Úžasné. - Úžasné.
Díky za krásný večer.
Bylo mi potěšením. Musíme to zopakovat.
- To bych rád. - Ahoj.
- Tvá vestička. - Počkej.
Tak prosím.
Potřebuješ odvoz?
Ne, zůstanu tady.
Ptal jsem se Lucie.
- Kam máš namířeno? - Tam, kam ty.
Krásně se k sobě hodí.
Souhlasím.
Asi bych měla jít domů.
Proč?
Ráno toho mám moc,
bude to jednodušší.
- Ahoj. - Ahoj.
Co je?
Neříkej mi, že se ti rozbil kotel a potřebuješ sprchu.
Přestaň.
Musím se tě na něco zeptat.
Ale prosím, na rovinu, jasný?
Tak jo.
Je tady někdo?
Nikdo tu není.
Tak jo.
Ten večer…
Ano.
V Lisabonu…
Ano.
Vážně jsi potřeboval čůrat?
Ne.
Šikovnej kluk!
Výborně!
Šikovný chlapeček. Teto, můžeš sem?
Nakrájím dort.
- Pomůžu ti. - Hned jsem zpět.
Ne…
Jdeme na to. Nůž a všechno je tady.
Viděls je?
Koho?
Jak koho? Daria a Chiaru.
- Ano. - Nejsou divný?
Ani ne.
Je všechno v pořádku? Působíš zakřiknutě.
Jen pár problémů v práci…
Proč? V Londýně to nevyšlo?
Vím, že tě ta hororová kniha naštvala,
ale to nebyla jeho parketa.
Román noir je větší klasika.
Máš pravdu.
- Tyhle jsou hotové. - Prima.
Chci s tebou něco probrat.
Já už to vím.
Jak to myslíš?
Viděla jsem esemesky.
Ty mi koukáš do mobilu?
Podvedl jsi mě.
Ano, četla jsem je všechny.
Pořád miluješ svou ženu,
byla to velká chyba, tohle všechno.
Promiň.
Trochu klišé, ale roztomilé.
Jsem parchant.
Jo, to jsi.
A vůbec,
tos měl v úmyslu mi to říct na narozeniny našeho syna?
Jak to mám vědět?
Na takovou věc není nikdy vhodná chvíle.
Jsem hajzl.
Hej…
Máme ještě jedno dítě.
Co když je to holka?
Jak bys jí chtěl říkat?
Promiň.
Vážně jsi mi ublížil.
Promiň.
Jsi parchant.
A je to tady.
- Zlato, honem. - Pojď sem.
Je mi to líto.
Promiň.
Odvez mě do nemocnice, Saro!
Musíš ale pustit mou ruku!
Proč jsem tam vůbec chodila?
- Pomoc! - No jo.
- Máš po ruce mobil? - Právě mi praskla voda.
Panebože!
Prima!
Brzy tu bude má neteř.
Tvá neteř musí mít obrovskou hlavu!
Ahoj, Luco.
- Ahoj. - Tak co?
Co se stalo?
Když byla v autě se Sarou, praskla jí voda.
Jeli jsme sem.
Je všechno v pořádku?
- Jak to mám vědět? - No tak…
Jak to mám vědět? Nikdy jsem těhotnej nebyl.
Díky bohu za to.
Vím, že křičela. Hodně.
- Kde je Chiara? - Tady.
Matteo je s ní?
Ne.
Jak to?
Kvůli té věci v Londýně?
- Jeho dcera… - Nevím.
- Kdo je s Chiarou? - Teď?
- Ano, kdo je s ní? - Sara a…
Ahoj.
Co tady děláš?
Vrátila jsem se přede dvěma týdny.
Tys to věděl?
Volám Matteovi.
- Ne, řekla… - Měl by zavolat.
Budu si hledět svýho.
- Jak je jí? - Pořád stejně.
Kontrakce jsou pořád pomalý.
Přísahám, že jsem málem dostala infarkt.
- Miláčku. - Potřebuju na vzduch.
Jasně.
To nic.
Neboj se.
Pospěš si. Sejdem se tady.
Jo, jsem tu. Ahoj.
Co říkal?
Je na cestě.
Vrátím se k ní.
A ty?
Počkám tu na něj.
Nesnášela jsem ty poslední měsíce bez tebe.
I když jsme spolu nebyli,
kdykoli se mě někdo zeptal, jestli jsem single, říkala jsem, že ne.
Chtěla jsem ti zavolat,
ale taky jsem chtěla, abys zavolal ty mně.
Jenže tys nevolal.
Stýskalo se mi každý den víc a víc.
A nakonec jsem si vsugerovala, že už mě nemiluješ.
To je blbost a ty to víš.
Jak to můžeš říct?
Nastoupil jsi do letadla a už mi nikdy nenapsal.
Ano, ale to neznamená…
To neznamená, že tě nemiluju.
Tak proč jsi nezavolal?
Hrdost?
Ne, ze stejného důvodu,
proč jsi mi neřekla, že jsi dva týdny zpátky.
I tak se omlouvám.
Co je?
Teď jsi ty ten dospělý,
protože ses omluvil první. To mě štve.
Kde je?
Ahoj!
Tak co?
Má tři kila osmdesát.
Velká holka!
- Má vlasy? - Má.
- Bože! - Víc než strejda?
- Sklapni! - Víc než strejda.
- Můžem ji vidět? - Proboha!
Jak roztomilá hra.
Bohužel polovina toho, co řekl,
se nikdy nestala.
Zase? Přísahám…
- Jsi pořád s ním? - Ne na dlouho.
Říkal jsem, že na tom nezáleží.
Říkáš ty.
Podle tebe může
kdokoliv být s kýmkoliv.
Ani náhodou.
Neříkám, že kompabilita nehraje roli.
Hele, poslouchej.
Vraťme se k jablkům.
Ta metafora fungovala dobře.
- Ano. - Poslouchej.
Jestli jsem půl jablka…
Hezký červenýho a kulatýho, jasný?
Nebudu hledat zelený oválný jablko.
Ale když potkám další červený a kulatý, jako jsem já,
tak i kdyby bylo potlučený i kdyby nemělo stejný odstín červený,
půjdu do toho.
A možná se, časem,
pokusím změnit svůj odstín červený.
A ona zase ten svůj.
Je to vyčerpávající a nedokonalé, ale funguje to.
Chápu. Nejde o to najít tvou spřízněnou duši.
Jde o to najít nějakou spřízněnou duši.
Přesně tak. Druhou polovinu, která dotvoří celek.
Nemyslíš, že je to trochu cynický?
Jsi s někým,
ale můžeš být taky s někým jiným?
Jistěže ne, Francesco!
Když jsme ve vztahu, měníme se.
A všechny ostatní možnosti prostě přestanou existovat.
Kdybych se jako dítě přestěhoval do Bostonu,
byl bych jiný člověk.
Nebyl bych stejný jako teď. Ne?
Proto jsme vám nechtěli říct, koho si Matteo vzal.
Chápeš?
Celý život trávíme otázkami:
„Co by se stalo, kdyby…?“
Jasně, neříkej nám to.
Fajn…
Ačkoliv…
- Není to tak snadné. - Proč?
Tady jsou.
- Ne! - Jsou to oni?
Už jsem si na tu záhadu začal zvykat.
Nebo…
- Federico. - Čau, Dario.
Rád tě poznávám.
MÁMĚ
Překlad titulků: Petr Miklica