Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Даріо, друже?
Нагадую, ви з дружиною маєте прийти на вечерю в п'ятницю.
-До нас із Сарою. -Гаразд.
Не забудьте. І не запізнюйтеся.
Звичайно. Ми принесемо вино.
К'яра, де ти була?
Наступної п'ятниці вечеря у нас. Гаразд?
Вибач, я була в тренажерному залі. Я прийду!
Маттео?
Ви з дружиною маєте завітати на вечерю в п'ятницю, пам'ятаєте?
Звісно. Я буду.
Принести вино?
Гей, Джуліє. Вечеря в п'ятницю, приходь.
Привіт, Саро. Можеш розраховувати на мене.
Ти справді віриш у таку дурню?
Ти й Сара - живий доказ.
Про що ти, Франческо?
-Про концепцію споріднених душ? -Так.
Скільки пар, які разом зі школи, ти знаєш?
Ну, гаразд, але…
А якби мої батьки вирішили переїхати до Бостона,
коли мені було вісім років?
-Бостон? -Так, до Бостона.
Думаєш, тоді я б ніколи не одружився?
Що жив би сумне, самотнє життя, тому що моя споріднена душа жила б у Римі?
Ти б не зустрів Сару.
У школі в Бостоні ти б зустрів когось і досі був би з нею.
Ти не можеш знати цього. Ця концепція абсурдна.
Ти думаєш, що десь у світі є людина, яка доповнює тебе.
Це смішно.
Смішно? Платон писав про це в «Бенкеті».
Яблука, звісно.
Там не тільки про яблука, усе складніше.
Колись люди були досконалими.
Гаразд.
-Боги заздрили, тож вони… -Розрізали їх навпіл.
Відтоді ми всі шукаємо свою другу половинку.
Так, я це добре пам’ятаю.
Це дурня.
-Це красиво. -Що саме?
-Міф про гермафродитів. -Це важко.
-Що? Це красиво. -Розмова вищого класу.
Важливі розмови, споріднені душі…
-Я вірю в це. -Так романтично.
Розпалимо гриль через 15 хвилин?
Звичайно, босе.
Я знаю, що це парадокс, але ви двоє так довго разом,
що ніби ви сприймаєте стосунки як належне.
-Послухай його! -Овва!
-Ти сприймаєш мене як належне! -Ні, зовсім ні.
Я не це мав на увазі. Ви зустрічались з кимось ще?
-Ну… -Гаразд…
-Зустрічались? -Нічого серйозного.
Ні, точно.
До Федеріки у мене були серйозні стосунки.
-Що? -А потім я зустрів її й…
Викрутився.
-Я подумав: «Вона та сама». -Сонце…
-Моя споріднена душа. -Коханий…
Я вас не переконав?
-Схоже, що ні. -Ні…
-Навіть трішки? -Ні.
У вас чудові стосунки, я не заперечую.
Просто…
Думаєш…
Хочеш…
Скажемо їм?
-Кажи. -Гаразд, ми розповімо вам історію.
У кінці скажеш мені, чи ти віриш у споріднені душі.
-Гаразд, послухаймо. -Ви з нами?
-Гаразд. -Приблизно… два роки тому,
ми з Сарою тільки одружилися
і купили цей будинок.
Ми організували тут великий обід…
-З чотирма друзями. -Так.
Я запросила двох подруг,
а Лука запросив двох друзів.
Ось ми й прийшли.
Не зважай на безлад, нам дали ключі лише два дні тому…
У мене ще гірше.
-П’ять років там живу. -Вітаю!
-На десять хвилин раніше, неймовірно! -Я казав їм прийти на пів години раніше.
-Для тебе. -Так гарно!
-Він щасливий. -І це.
Яка тераса! Вибачте, я задихався через сходи.
Покажете нам будинок?
Зробимо це пізніше, хлопці.
У нас мало часу.
-Що сталось? -Коханий, прошу.
-Знаю, я тобі обіцяв. -Що?
Хлопці, хочу вам дещо сказати про подруг Сари.
Вони гарячі?
-Тому ми прийшли раніше? -Чи…
Але ви запізнилися на пів години.
-Ви бачили їх на весіллі. -Добре.
-Привіт! -Привіт!
Почнемо з Джулії.
Вона математикиня.
Що ти принесла?
Графин для вина. А ти?
Лампу.
Вона працює у фірмі фінансового моделювання.
-Так? -Так.
Досі не розумію, що це за робота.
-Та, з довгим волоссям. -Ні! Це К'яра.
У Джулії коротше волосся, хвилясте.
Розумієш?
Вона не дівчина, яку ти бачиш і думаєш:
«Ось вона. Певно, вона має диплом зі статистики та фінансів».
Ні, я маю на увазі…
Вона…
Вона впевнена в собі, розумна.
Спершу вона може здатися трохи зарозумілою.
Ніби вона думає, що ти ідіот, коли дивиться на тебе.
-Чудово. -Але вона гаряча.
А інша?
Це річ, яка…
-Усім потрібна. -Так.
Інша – навпаки.
-Вона дурна? -Зовсім ні.
Ми вчились разом в універі. Вона анестезіологиня.
Не те щоб це важливо.
Вона наче магніт.
Завжди оточена людьми.
Вона з кимось розлучається і…
-То чому вона навпаки? -Ну, тому що…
Вона мила, турботлива, вона промінчик сонця.
Вона схожа на сусідську дівчину.
Але вона знає, чого хоче.
І вона теж гаряча.
І це добре.
Дуже добре.
У двері дзвонять? Я відчиню.
-Піду з тобою. -Ні!
-Ти здурів? -Якого ді…
-Що за… -Блін!
Я сказав вам бути тут о 13:00.
Брифінг на пів години - це перебір.
-Запам'ятай: К'яра, довге темне волосся. -Довге, темне.
Чому йому дістається К'яра?
Зрозумів, ти й Сара сказали:
«Маттео – люблячий, чутливий хлопець з окулярами в кишені сорочки…»
Це має сенс.
«Йому милу дівчину».
«Агресивну ми віддамо адвокату, він знає, як поводитися».
-Безперечно, знає. -Вибачте.
За кого ви нас маєте?
Ми з Сарою молодята.
Ви справді думаєте, що ми проводимо час, підбираючи друзям пару?
Ні.
Це просто обід з друзями…
з чотирма самотніми людьми.
-Це збіг обставин. -Звісно.
Добре, з нашого весілля
ми думали: «Треба познайомити їх».
Слухай…
Що ти не повинен казати?
Я не повинен казати вам, хто, на нашу думку, кому підходить.
Звичайно, чесність…
Чесність - основа будь-якого шлюбу…
-Точно. -…довговічного шлюбу.
Отже, вважаєш, що Сара
не сказала своїм подругам про нас?
Ні, звичайно ні.
Звідки ти знаєш?
Чудово, шлюб починається з брехні. Подвійної.
Ось і вони. Будь ласка.
Ось і ми. Вони тут!
-Вітаю! -Леді!
-Як справи? Привіт. -Привіт.
Дякую.
-Чудово. -Привіт.
-Ну… -Тож…
Даріо та Маттео.
К'яра та Джулія.
-Привіт. -Привіт.
-Пива? -Так, дякую.
-Усе гаразд? -Так.
-Джулія? -Дякую.
-Вибач, я не хотіла… -Усе добре.
Можна мені теж, коханий?
Я можу взяти це.
-Ось, кохана. -Дякую.
У них є пиво?
Я хочу кращої якості життя.
Піца прибула!
За цю чудову вечерю!
-Друзі, мені туди. -Бувай!
Я тобі зателефоную!
-А мені? Ні? -Ні.
Ні.
Шолом там…
-Бувай. -Бувай.
Ходімо.
Ходімо!
«Ми щойно повернулися додому й уже в соціальних мережах,
як двоє підлітків?»
«Ми…» Ми жахливі!
Перша особа множини.
«Можна дещо запитати?»
«Це безе?»
ТАК!
«Який жах!»
Здається, ніби я дражню, але я визнаю, що зайшов на її сторінку.
І вона зізналася, що теж дивилася на мої фотографії.
Бачиш? Вона професіоналка.
Тож…
Я дам їй свій номер. Побачимо.
Ні, я не хочу її номер. У неї вже є мій.
Усе в її руках.
Це її хід.
Не мій.
Її. Не мій.
Стелло, ти робила огляд на «Посібник для приваблення жінок»?
Так. І він добре продається.
Хто б міг подумати?
Слухай…
Там написано, скільки часу треба чекати,
перш ніж телефонувати малознайомій дівчині?
Маттео,
мені дуже приємно,
що ти цінуєш мою жіночу думку.
Завжди. Я завжди її ціную.
Гарячий хлопець може подзвонити жінці навіть через пів години.
-Як щодо мене? -Ну, ти…
Почекай два місяці.
Яка ти жорстока.
-Серйозно. -Я знаю.
Відколи чоловік, як ти, читає такі книжки?
Гороскоп теж читаєш?
У всякому разі, мінімум 24 години.
Але не дзвони їй.
-І що мені робити? -Напиши їй.
Як і всі інші.
-Лише невдахи дзвонять людям. -Двадцять чотири години?
Божевілля, це не має сенсу.
10:23 РАНКУ
18:30 ВЕЧОРА
Алло?
Привіт, це Маттео.
Друг Луки.
Привіт.
Як справи?
Привіт. Усе добре, дякую.
Мені було цікаво, чи я не надто рано.
Надто рано для чого?
У цьому й справа. Скільки часу хлопець має чекати,
перш ніж телефонувати малознайомій дівчині?
Є книжка,
де написано… Це не єдине моє посилання,
але там написано…
Алло?
Моя колега каже, що можна одразу дзвонити, але я…
Алло?
-Алло? -Алло?
Вибач, я зайшла у ліфт і зв'язок обірвався.
Ні, я подумав…
що ти поклала слухавку через мій жахливий жарт.
То він не був…
Жарт був жахливим.
Ну, це моя…
Як би це сказати…
Це моя стратегія.
Так, це вона.
Бути жалюгідним?
Ти недооцінюєш,
наскільки тонка лінія між жалюгідним і милим.
Що станеться, коли дівчина пожаліє тебе?
Теоретично вона погодиться піти на вечерю.
Теоретично…
Теоретично, коли?
Завтра ввечері?
А де, теоретично?
Я знаю чудове місце.
Так…
Дуже тихе.
Так…
Трохи за містом.
-Чудово. -Гаразд, бувай.
До завтра.
ДАРІО
Я КИДАЮ ТОБІ ВИКЛИК
Кидає мені виклик.
КОХАННЯ
Погляньмо.
Трохи муки.
Ідеально.
Ідеально, так?
А тепер… фото.
Ось, готово.
А тепер…
НАЙСКЛАДНІШЕ НА ЗЕМЛІ
Тепер надсилаємо Джулії.
Дай мені шанс.
Та годі.
Так, купити безе у «Sweet Desserts» - це складно.
Ні…
Ну й ідіот!
Ні.
Я ІДІОТ
Я не хотіла зруйнувати твою самооцінку.
Це найнижчий рівень. Але…
Ти можеш загладити свою провину прийнявши запрошення на вечерю.
Подивимося, що вона скаже.
«Добре!»
Хто головний? Я чи ти?
Хто головний, я чи ти?
У нас весілля. Вибачте, я справді не можу. До побачення.
Доброго вечора. Столик на двох?
-Так. -На чиє ім'я?
Россі. Пан Россі.
І пані Россі.
-Ви не бронювали столик, так? -Не думав, що треба.
Не зважай. Ходімо.
Можете порадити щось поблизу?
Тут не так багато всього.
Тому це місце й чудове. Воно ізольоване.
-Що за ідіот. -Усе гаразд, пішли.
Ласкаво просимо!
Ви, мабуть… кузени з Кампобассо!
-Ні. -Ні.
Ми не гості, ми сподівалися повечеряти…
Маєте гарний вигляд. У вас річниця?
Ні, перше побачення. І, мабуть, останнє.
Перше побачення? Я не вірю.
У нас тут теж було перше побачення. Який збіг! Це доля!
Може, й ви тут одружитеся.
Це щасливе місце.
Ну, вітаємо.
-Ходімо. -Ні, чекайте!
-Куди ви? -Далеко.
Знайдемо інше місце.
Ні, ви приїхали аж сюди.
Можете залишитися. Будете нашими гостями.
Я серйозно. Ми святкуємо кохання.
Ніколи не бачила тих кузенів…
Не суперечити нареченій. Це написано під «Пан Россі».
Привітаймо наших друзів!
Пані та панове, Девід і Ребекка!
Як звати твого собаку?
Ходімо.
«Ходімо»?
Так. Припустимо у тебе є собака Нана.
А ти їй кажеш: «Ходімо, Нано».
«Ходімо» - швидше.
Хіба ні?
Боюся припустити, як назвеш свого первістка.
У тебе є… собаки чи кішки?
Риби? Коали?
Ні, я…
Слухай,
можу я спитати дещо нескромне?
Тобі це не набридає?
Що саме?
Ти пишеш мені, я відповідаю,
даєш мені свій номер, а я свій не даю.
Я пишу тобі, ти відповідаєш.
І ми обоє так стараємося бути…
смішними, милими, не надто зацікавленими.
Чи не було б легше, якби ти зустрів когось і сказав:
«Ти класна, не схожа на серійного вбивцю. Потрахаймося».
Якщо тобі потрібно навчитися робити безе, щоб піти на побачення -
систему треба зламати.
Якщо ти шукаєш когось для шлюбу - це інша справа.
Ми могли б цілу ніч балакати про собак, котів,
коал…
Але ти і я…
Не швидше піти до мене, потрахатись, подивитись «Дивні дива» й лягти спати?
Рахунок.
Якщо ти не бачив, можеш залишитися.
На якій ти серії?
Третій сезон, перша серія.
Бачив її.
Чудова. Дуже.
Нічого особливого.
Невже?
-На добраніч. -Бувай.
Даріо?
Передзвони мені, прошу.
Що за мудак.
Тож…
-Даріо… -І Джулія.
-К'яра. -І Маттео.
-Джулія? -Дякую.
У нас трішки різні погляди.
Вона вважає, що тобі більше підійде К'яра,
анестезіологиня, довге волосся.
Тобі більше підійде Джулія, рок-н-рол математикиня.
Вона каже, протилежності притягуються, але…
-Рибалка рибалку бачить здалеку. -Точно. З'єднаймо столи.
Отак.
За чудову вечерю!
Друзі, мені туди.
-Бувай! -Бувай!
У всякому разі, мінімум 24 години. Але не дзвони їй.
-І що мені робити? -Напиши їй.
Як і всі інші. Лише невдахи дзвонять людям.
Чере ?
Божевілля, це не має сенсу.
10:23 РАНКУ
-Це божевіллля. -Тож?
Як довго?
17:53
Тридцять сім хвилин.
Ти справді рахуєш хвилини?
Маттео, якщо хочеш подзвонити їй - дзвони.
Ні, слухай…
Я можу втриматися.
Я піду вниз випити кави.
Кави.
-Бувай. Кави. -Бувай.
Бувайте усі. Побачимося завтра.
Джулія?
-Маттео! -Привіт!
Я не очікував побачити тебе тут.
Не думав, що я вмію читати?
Ні, просто… я тут працюю.
Нагорі кабінети консультантів,
я спустився по каву.
Що… ти робиш?
-Обіцяй, що не будеш зарозумілим. -Я спробую.
4 3 2 1 ПОЛ ОСТЕР
Невже! Ти скористалася моєю порадою!
Як тут не стати зарозумілим.
Ти базікав про неї цілу годину.
-Ти мене втомив. -Добре.
А тепер… Я шукала щось легше.
Буквально легше.
Книгу рецептів?
Ні.
Якщо ти можеш щось порадити…
Хочеш разом подивимося, що тут є?
-Чому б і ні? -Ходімо.
Сюди.
Я відчуваю провину.
-Чому? -Через мене ти витратила ціле багатство.
Ти працюєш на комісію?
Хотів би я! Але ні.
Як щодо того, щоб я заплатив половину?
-Дурниці. -Ні, справді…
Я відчуваю, що повинен. Скільки їх?
Дві, чотири, шість, вісім…
Я заплачу за три. Це 25%.
-Гаразд, 25%. -Або можеш запросити мене на вечерю.
Так.
-Дивись, куди їдеш! -Боже, вибачте.
Мені шкода!
Він вискочив раптово.
Я виїжджала зі стоянки заднім ходом і…
Усе добре. Головне, що хлопець не постраждав.
Він не постраждав.
Але його скутер пом’ятий, як і моя машина.
І я ніколи не користуюся автомобілем.
Це не моя сфера, але…
це називається «правом проїзду».
Певно, розглядатимуть як необережність потерпілого.
Я отримаю звіт від страхової компанії.
Дякую.
Вибач, що довелося затриматися допізна. Я не знала, кому ще подзвонити.
У Джулії був твій номер, тож…
Не турбуйся про це.
Хоча це правда…
Уже пізно, але…
Хочеш десь перекусити?
Так.
Я візьму пальто.
Так.
-Я швидко. -Гаразд.
Гарна квартира в тихому районі,
але сусіди, ну…
Що з ними?
У першу ніч там я лягла спати й здогадайся що?
Почула Бетховена.
Несподівано.
Добре, Бетховен.
І наступної ночі те саме.
Знову Бетховен. Безладно.
Тому я вирішила піднятися нагору й подзвонити в їхні двері.
Подзвонила у двері.
-Угадай, хто відчинив двері? -Хто?
Подружня пара у віці 80-ти років, одружені 70 років.
Чекай, вони одружилися в…
Так, неважливо.
Їм жилося веселіше, ніж мені.
Гаразд, але…
добре їм, досі займаються цим у 80 років.
Я щиро рада за них,
але потім я повернулася до своєї квартири, зовсім одна,
і мені стало сумно.
Я почала думати про цих двох 80-річних…
поки сиділа з котом, і в мене почався стрес.
-У тебе є кіт? -Так.
-Як його звати? -Ренато.
-Чудове ім'я. -Ренато, так.
-Доброго вечора. -Привіт.
Маєш казковий вигляд.
Читала Дюма.
І? Гайда, скажи мені.
Що за вираз обличчя? Тобі не сподобалося?
Я відвожу книжціі 50 сторінок. Якщо не цікаво - читаю кінцівку.
-Ти прочитала 50 сторінок. Від учора? -Так. А що, ти повільно читаєш?
Цілком очевидно. Але…
Я добре розуміюся на ресторанах. Я відвезу тебе в чудове місце.
Це за містом, можна дивитися на зорі та їжа там просто чудова.
-На котру годину ти забронював столик? -Я нічого не бронював.
Там завжди пусто, нащо?
-Скільки туди їхати? -Десь годину.
Приблизно.
Може, зателефонуй їм. А якщо вони закриті?
Чому б вони були закриті? Вони завжди відкриті.
Хочеш, щоб ми подзвонили наперед? Добре…
Думаєш, я не подзвоню?
Ні, але…
Хіба я схожий на… Я цілком можу подзвонити.
Я подзвоню.
-Просто тост. Я не їла. -Алло?
-Вітаю, можна забронювати столик на двох? -У нас весілля.
Вибачте, але вільних місць немає.
До побачення.
Вони закриті?
Ні, у них весілля.
Гаразд, ти ясновидиця. Вони відкриті, але важливо…
Тут недалеко є гарне місце.
Ти забронювала столик?
Знаєш…
-Припаркуй машину. -Точно.
Тебе підвезти?
Ні, дякую, автобус відвезе мене прямо до моїх дверей.
Дякую за допомогу.
І… за вечерю.
Дякую за компанію.
Дякую.
Чому ти смієшся?
Я не ухилялася від такого поцілунку відтоді…
Гаразд, але…
Не дуже смішно.
-Мені дуже шкода. -Усе це…
Річ не в тобі.
Вибач.
Я більше не зустрічаюся з такими хлопцями, як ти.
Хто такі «хлопці, як я»?
-Що ти робиш? -Я вийду на наступній зупинці.
Ти не могла б пояснити, будь ласка?
Без образ.
Ти хлопець на одну ніч.
-Хто тобі це сказав? -Ніхто.
Одразу помітно, що в тебе є шарм.
Це комплімент.
Ого, мені пощастило.
Неймовірно.
Гаразд, вони непогані, але не можна надавати перевагу
бренду супермаркету, а не оригіналу.
Є дослідження з урахуванням різних параметрів.
Інгредієнти, упаковка, якість мочання…
Це офіційний параметр?
Так, якість мочання.
Печиво із супермаркетів - безперечно найкраще.
Тобі ще не набридло?
Ти пишеш мені, ми йдемо на вечерю, ти приходиш до мене,
ми трахаємося, і що далі?
-І що далі? -Ми досі самотні.
Ні. Я хочу все.
Я хочу обійматися на дивані. Я хочу все це.
Розумію. І ти маєш рацію.
Я не шукаю нічого серйозного. Я не хочу сидіти на чужому дивані.
Бачиш?
Добре, але коли саме ти це зрозуміла?
Я зрозуміла ще тої ночі, у Луки та Сари. Без образ.
Ти замовила м'ясо, я рибу.
Я б обрав червоне вино, але ми п'ємо біле.
У нас дуже різні смаки в музиці.
І в печиві теж.
На власному досвіді, сьогодні ти мала вигляд жінки, яка…
Жінки, яка що?
Ну, яка…
-Так? -Яка готова до цього.
Що ти маєш на увазі? Тільки тому, що я була розслабленою?
Може, це тому що я вже виключила тебе як варіант, тож…
-Кішки чи собаки? -Кішки, очевидно.
-Пляж чи гори? -Що за питання! Пляж.
Чекай.
-Собаки. -Так.
-І гори. -Ти несерйозно зараз.
Це так нудно, що я хочу вбити себе!
На пляжі нудно.
Можливо, ти неправильні книги читаєш.
Ось чому.
Я не проти, що ти вже вирішила, що я тобі не подобаюсь.
Я можу це прийняти.
Але якщо ти кажеш,
що це розслабляє тебе…
То тут важко встояти.
-Он такий ти. -Який я?
-Який? -«Той, перед яким важко встояти».
Ще спитаєш, чи мій тато часом не космос, бо якщо ні, то звідки у нього така зірка?
Подзвоню, як будуть новини від страхової.
Можемо залишитися друзями.
Ні.
Я не можу дружити з такими дівчатами, як ти.
«Дівчата, як я»?
Слухай уважно, це важливо.
У тебе в туалеті папір білий
чи сірий?
Ніякий.
Що?
Я хотіла би працювати в Італії, але закордоном можна заробити 50 000 євро
за тримісячний контракт.
Звичайно.
Однак річ не тільки в грошах.
Ні, очевидно.
Суспільство не цінує твою роль.
Точно. Ти все розумієш.
Дякую.
Це неймовірно, ми в усьому згодні.
Так, це вже майже нудно.
Слава Богу, я вдома.
Якщо хочеш покласти край цій невдалій вечері…
Тоді добраніч.
Я пожартувала.
Маю на увазі…
Навіщо йти зараз, коли ми знайшли спільну мову?
ДВА МІСЯЦІ ПО ТОМУ
-Що таке? -Нічого.
Слухай…
Я знала, що щось не так!
Ні, просто…
Розумієш, Стелла…
-Так? -Працює над цією книжкою.
-«Те, що пари не знають одне про одного». -І ти її прочитав.
Я всю прочитав. Навіть…
Усю.
У всякому разі, це не…
Схоже, щоб встановити, чи міцні ваші стосунки,
треба порахувати, скільки речей вона залишила у тебе.
-Тож… -Двадцять речей.
Тепер вона твоя дівчина.
Тепер…
-Тепер… -Так.
Я вважаю образливим те, що згідно з цією книгою,
жінка позначає свою територію, як собака.
Для чого? Щоб отримати ярлик «дівчина»?
-Ні. -Так.
У всякому разі, я не дійду до 20-ти.
-Ні? -Ні.
Подивимося.
-Ти так думаєш. -Продовжуй.
Погляньмо на факти.
-Добре. -Гаразд, тож…
Один.
Піжама, два.
-Два. -Ой, дивись!
-Ти теж це їси! -Це теж рахується.
Я купую це тільки через тебе, тому це рахується.
Рахується.
Зніми їх.
Чотири.
Я не винна, що в тебе немає капців для гостей!
Чотири.
Дивись сюди.
Дві пари трусиків, дві шкарпетки, дві футболки.
І подивися на це! Шампунь для хвилястого волосся. Тринадцять.
Твій «Прах Анджели».
-Хто це? -Облиш…
-Бритва. -Справедливо.
А це? Вісімнадцять.
Він твій. Математика не бреше…
Що це у нас тут? Косметичка.
-Тут є тональний крем, туш, помада… -Це рахується, як один предмет!
Гаразд, ти хочеш виграти за будь-яку ціну, тому махлюєш.
Добре, це один предмет. Дев'ятнадцять.
Дев'ятнадцять!
Гаразд!
Можеш запевнити автора книжки,
що я не позначила свою територію й офіційно не є твоєю дівчиною.
Який сором.
Це твоє.
Я викину його.
-Ні, чому? -Він тріщить по швах.
-Ні, він такий м'який. -Дай мені.
Ні!
Він пахне тобою.
-Тобі подобається? -Так.
Справді?
Хочеш його?
Він твій.
Дякую.
Так!
Хто скаже?
Двадцять.
О так!
-Роберта? -Роберта.
-Хто така Роберта? -Ні.
-Та дівчина зі спортзалу. -Не хочу нікого бачити сьогодні ввечері.
А королівський птах…
Королівський…
Скажу, що передзвоню їй.
Щасливі?
-Інакше вона засмутиться. -Кого це хвилює?
Нумо!
ТИ ПРОКИНУЛАСЬ?
ТАК!
Привіт.
Мені треба йти, прямо зараз.
Не хвилюйся, мені треба додому.
Я запізнююся.
Я купила печиво.
Їх печуть у супермаркеті. Вони набагато кращі за фірмові.
Я теж так думаю.
Це питання…
Якості мочання.
Так.
Як пройшла співбесіда щодо роботи в Лісабоні?
Хтозна.
Вони хочуть фінансового аналітика, а це не моя сфера.
Але…
-Бачився з тим адвокатом, якого ненавидиш? -Маррале?
Угадай що?
Він відклав угоду на два місяці.
Я знаю, що він мене обдурить.
Хто це?
Джорджо, колега.
Гаразд.
Ну…
-Гарного дня. -Тобі теж.
-Бувай. -Бувай.
-Вибач, не можу прийти. -Я вже зрозуміла.
Я не чула будильника.
Ти знову десь гуляла вчора вночі?
Ні, я до другої ночі дивилася серіал.
Крім того,
мій колега Джорджо пише мені…
Маю на увазі,
він може написати мені на електронну пошту.
-Він дихає? -Матиме змогу написати мені.
-Як мило. -Вгадай, хто залицявся до мене?
Даріо.
-Хто? -Даріо.
Друг Луки. Ти дала мені його номер.
Нізащо.
-Адвокат з гарною дупою. -Так, він.
Намагався мене поцілувати, але я його відшила.
Молодець!
Ти помстилася за 99% жінок, з якими він спав.
Треба відповісти Джорджо. Він продовжує писати.
Що він хоче?
Запитує про звіт.
Я писала його в суботу по обіді,
коли була вдома з грілкою, бо в мене почалися місячні.
Напиши йому те, що щойно сказала мені й він більше не писатиме.
-Гаразд, бувай. -Цілую.
Бувай.
Гаразд. «Шановний Джорджо,
я зробила цей звіт
місяць тому».
Ні. «Два місяці тому».
Ні.
Ні, до біса це все.
Маттео?
Джуліє? Це ти?
Ти чула, як я плюнув? Я чистив зуби, обідаю з Даріо. Вибач.
Ні, я не чула.
Я ідіот, не треба було тобі казати. Чудово.
Вибач, я трохи поспішаю.
Не потрібно вибачатися.
-Подзвонити іншим разом? -Ні, не хвилюйся.
Як справи?
Може, підемо пізніше на каву?
Нам треба поговорити.
Що таке, ти вагітна?
Джуліє? Ти вагітна?
Я не хотіла казати це телефоном.
Але зараз я не можу заперечувати, чи сказати пізніше.
Це було б безглуздо.
Я такий недоумок. Вибач.
Припини вибачатися.
Я зараз приїду.
Гаразд. У мене немає, що їсти.
-Байдуже… -Але я вмираю з голоду.
Купити піцу?
-Дякую. -Гаразд.
Я скоро приїду.
Дідько. Дитина.
Чорт.
Привіт?
-Привіт. -Ось і я.
Є один заклад, там вбивча піца з салямі.
Але я не…
-Знаєш, ти… -Вагітна?
Ще є овочева з картоплею
та подвійним сиром, і «Маргарита».
Я їм салямі, але я не хотів…
Я не знаю, що тобі подобається, тому взяв ці дві.
Сподіваюся, я добре впорався.
Відкладімо піцу вбік.
-Сідаймо. -Можемо щось приготувати…
Гаразд, ну ж бо.
-Почни з незручних питань. -Так.
Ми стоятимемо.
Я не знаю, як… Я не можу зрозуміти.
Я не хочу, щоб це звучало…
Я хочу, щоб ти мене правильно зрозуміла.
Дитина точно твоя. Я спала тільки з тобою.
Ні, я не думав про це.
Тоді яке питання можна неправильно зрозуміти?
Ти… хочеш залишити дитину?
Так, хочу.
-Добре. -Вибач, якщо це…
-Якщо ти… -Ні.
Я хочу цю дитину, та це не означає, що й ти мусиш.
Ні, все добре. Я теж хочу дитину. Якщо ти хочеш, щоб я її хотів. Ти хочеш?
-Я була б щаслива, якби ти був поруч, так. -Ми одружимося?
-Ти і я? -Так, хто ж іще?
Ми одружимося, якщо ти хочеш. Ти хочеш вийти заміж?
Пригальмуй. Це трохи…
Не поспішай.
Просто сказав. Я зроблю все, що потрібно.
-Будь-що. -Добре.
Будь-що.
Гаразд, окрім нудотних фотографій з руками у формі серця.
Ніколи не розумів, як це зробити, не те щоб…
Ну, якщо ти хочеш, то ми це зробимо, до біса.
Коли ти кажеш: «Бути поруч»…
Так.
Наскільки від одного до десяти?
Від одного до десяти?
Так, один – «живемо своїм життям, але дитина знає, хто її тато».
А десять це, не знаю,
«одружені п’ять років, і ми назвали його на честь мого дідуся».
За шкалою від одного до десяти, як орієнтир.
-Сім? -Сім.
-Сім - це чудово. -А що це?
-Ні, це чудово. -Гаразд.
Я не впевнений, що це, але це чудово.
Думаю, мені потрібен шматочок піци.
-Піца, так. -Так.
Якої саме?
З сиром і картоплею.
Можна я витягну ноги?
Боже…
Ось так.
Чудово.
-Сім. -Сім.
Сім.
Нам потрібно подумати…
Ми можемо жити у мене.
Можемо розраховувати на твоїх батьків, якщо…
-І на твоїх. -І на моїх, але…
-Ні, не на моїх. -Ні?
Можемо зробити дещо дивне? Поклади руку на живіт.
Ні, я жартую. Ні.
Боже.
-Я ненавиджу таке. -Облиш!
-І… -Маєш гарний вигляд.
-Я наберу вагу. -Не набереш.
Неможливо.
Ти готовий?
Так.
-Думаю, вони впораються. -Вони недавно познайомились.
Так, але вони такі милі разом. Вони команда.
Що…
Чому ти смієшся?
Хто міг подумати, що вона завагітніє на першому побаченні?
-З їхньої поведінки… -Сонце…
Вона завагітніла на першому побаченні. Хіба не божевілля? Я б злякався.
Звісно, я теж.
Це не означає, що у них не вийде.
Ні, звичайно. Ми всі бажаємо їм добра…
Схрестімо пальці.
-Бувай. -Па-па.
-На добраніч. -Добраніч.
-Бувайте. -На добраніч.
Сподіваюся, вони впораються.
-Вгадай що? -Що?
Згідно з книгою, яку я читаю,
щоб визначити, чи стосунки серйозні,
потрібно порахувати, скільки речей дівчина лишила у тебе вдома.
Якщо більше 20-ти, тоді ви офіційно пара.
Овва, спонукає до роздумів.
Я припускаю, що ти був у Маттео.
Як думаєш, скільки речей там лишила Джулія?
Сумніваюся, що Джулія колись була у нього.
Точно! Як можна виховати дитину в такій ситуаії?
Чому це має значення?
А як щодо розлучених пар?
Це зовсім інше. Двоє людей кохали одне одного,
одружилися, у них народилися діти, потім вони розлюбили. Буває.
А заводити дитину ось так - це божевілля.
Вони навіть не разом.
Вони можуть виховувати дитину й не бути разом.
Як дві людини, які дружать.
Що?
Хіба не ти казав,
що дружба між чоловіком і жінкою неможлива?
Ні.
Я казав, що не можу бути твоїм другом, а не що я не можу дружити з жінками.
Так чи інакше, визнай, ми будемо чудовими дядьком і тіткою.
І тим двом знадобиться допомога.
Мені доведеться зробити виняток.
Ти просиш мене бути друзями?
Я так зворушена. Така щаслива.
Звісно, так.
Дякую, пане.
Приємно познайомитися.
-Я зараз прийду. -Нас не…
Нас не познайомили.
Я Клаудія.
ТИ ВДОМА?
НЕ САМ
ДАЙ МЕНІ П’ЯТЬ ХВИЛИН
Доброго ранку…
Даріо…
Хто вона, чорт забирай?
Як ти міг так вчинити?
Як ти міг так вчинити зі мною та Ренато?
Як ти міг?
Мій тато оплачує весілля!
Чотириста людей.
Чотириста людей. Я…
Ти придурок!
-Не шаленій! -Ненавиджу!
Вона пішла, навіжена!
-Пішла? -Ти…
Ти божевільна!
Абсолютно божевільна!
Цілком божевільна.
Весело тобі?
Так, дуже.
Я ніколи б не зробила так у реальному житті.
Добре зіграла.
На мить я повірив, що ти ревнуєш.
Справді?
Якщо тобі подобається ця дівчина - скажи. А якщо ви одружитесь?
Не хочу бути бідною колишньою дружиною, якій зрадили.
Цього не станеться.
Окрім фальшивої драми…
чому ти в мене вдома о дев'ятій ранку
в неділю?
«IKEA».
Зрозумів, «IKEA».
Я твій…
друг.
-У цьому так багато переваг. -Так.
Я прокинувся з думкою: «Хочу піти в "IKEA"».
Хто доглядав за твоїм милим песиком весь цей час,
поки ти був у від’їзді,
і грався у крутого адвоката по всьому світу?
Я був у Лігурії два дні, місяць тому.
І я програв справу.
Що це означає?
Твої ключі.
Залиш собі.
Добре.
Той, хто винайшов «Diaper Genie» - клятий геній.
П'ятдесят євро.
За пластикове відро.
Воно нейтралізує неприємний запах, але це відро!
П'ятдесят євро - грабіж серед білого дня! Клятий грабіж.
Як тобі Андреа?
Який Андреа?
Ти маєш на увазі ім'я…
Ні, не Андреа.
У світі так багато Андреа. Нам потрібно щось…
Оригінальніше.
Вега, наприклад.
-Вега. -Це круте ім'я.
Як зірка?
Ти знаєш… що є зірка під назвою Вега?
Маленька генійка.
У всякому разі, ні. Не зірка.
Більше як персонаж з «Street Fighter».
У масці і з гачком…
Супер круто.
Звісно, я зрозуміла.
Мій улюблений персонаж з коміксів - Брюс Вейн, але я не назву сина Бетменом.
Знаєш, що було б круто?
Тож…
-Одного ми назвемо Брюс. -Так.
-Як Брюс Вілліс. -Гаразд.
Чудово.
А іншого Вейн.
Як Вейн Руні.
-Не смійся! Ти знаєш хто він? -Ні, хто він?
-Вітаю. Вам щось підказати? -Ні, дякую.
Це смішно.
Ми щойно познайомилися і вже шукаємо речі для немовляти.
«Люди йдуть назустріч тому, що хочуть, і в результаті вони…»
-Шукаємо дитячі коляски та комбінезони. -Так буває.
Дві людини мають бути разом якийсь час, потім одружитися…
Ну, знаєш.
Що таке?
Я просто думала,
чи ти хочеш почекати перш ніж заводити другу дитину.
Ні, зупинись.
Мушу тебе зупинити. Ніхто нас не квапить.
Ніхто.
-Вітаємо! -Так!
-Ви вже обрали дату? -Ну…
-Або ми одружимося через три місяці, або… -Через 15 місяців.
Тому через три місяці!
-Ми одружуємося! -Так!
-Ви збожеволіли? Як… -Чому ти так говориш?
-Що? -Це чудово.
Це круто. Скажи їм.
-Шлюб - це чудово. -Так, це дивовижно.
Весілля буде невелике.
Забудьте про це.
Спершу всі так кажуть, а потім у вас 400 гостей.
Так, коханий.
Даріо?
Правильно?
-Так. -У тебе є запальничка?
-Бувайте! -Клаудія.
Я працюю з Маррале.
-Так. -О восьмій годині?
Звісно, пам’ятаю.
-Бувайте. -Звичайно.
-Ти живеш тут недалеко? -Ні, я вечеряю з друзями.
Ну, я живу недалеко.
-Гарного вечора. -І тобі.
Вона не єдина підбиває до мене клинці за останні місяці.
Хочеш, щоб я привітала тебе з популярністю у жінок?
Ні.
Навпаки.
Я не…
Я ні з ким не спав.
Ні з ким не зустрічався…
Я більше нікого не бачив.
Ось.
Тільки…
Тільки тебе.
Як щодо тебе?
А що я?
Ні, я теж.
Алло?
-Привіт. -Привіт, Джуліє.
Я надіслав імейла з балансом.
Гаразд, дякую.
-Поговоримо пізніше. Дякую. -Бувай.
«…вас обрали на посаду у "Fexadur Finança",
Лісабон, Португалія».
Привіт, К'яро.
Я отримала роботу.
Яку роботу?
-У Лісабоні! -Справді? Я рада за тебе!
-Щойно отримала електронний лист. -Треба відсвяткувати!
Звичайно. Я організую. Ти перша, кому я подзвонила.
-Молодець! -Що сталося?
Два місяці тому я проходила співбесіду на роботу в Лісабоні.
-Знаєш мікроструктуру ринку? -Звичайно.
А високочастотну торгівлю?
Хай там що, це просто неможливо.
Чому?
Коли ти починаєш?
-У червні. -На який час?
Шість місяців. Хай там як, я не поїду.
Дай подумати. Дитина народиться не раніше лютого.
Ми втрьох могли б поїхати у червні.
Ні?
Ти хотіла взяти декретну відпустку.
У нас буде весна для підготовки.
-Ти серйозно? -Звичайно.
А твоя робота?
Проблем не має бути. Є електронна пошта, відеодзвінки…
Не хвилюйся.
Якщо ти хочеш піти, тобто якби не…
-Лебраун. -Ти неправильно кажеш.
-Правильно «Леброн». -Брон.
Леброн.
-Справді? -Так.
Ми можемо поїхати разом?
Справді?
-Ми їдемо! -Жарти осторонь.
Я розумію, що ти хочеш їхати за мамою своєї дитини.
-Але ось у чому річ. -У чому?
-Вибач, що вставляю палиці в колеса. -Що?
Альдо скоро йде на пенсію й один з консультантів отримає підвищення.
Ти володієш всіма необхідними для роботи навичками.
-Дякую. -Ти знаєш, що це означає.
Ти працюватимеш з авторами, і останнє слово щодо видавництва
залишиться за тобою.
-Однак… -Так…
Це не дистанційна робота.
Точно.
Стелла! Вона ідеально підійде на цю роль.
Так, вона молодець.
Хто, в біса, ця Стелла?
Тобто?
Моя колега, ти її бачив.
Не пам'ятаю.
Але начальник хотів дати тобі роботу, чи не так?
Так, але це не має значення. Важливо те, що я можу поїхати з Джулією,
і зберегти свою роботу.
До вчорашнього дня я й не знав про підвищення.
Як можна відмовитися від підвищення?
-Я не відмовився. Стелла на це заслуговує. -Яке дурне ім’я - Стелла.
Що я сказав?
Ні.
Ви назвете дитину Стеллою?
Так?
Як жорстоко.
Гаразд…
-Ясно. -Що?
-Вона тобі подобається. -Ні.
-Подобається. -У жодному разі!
-Просто скажи. -Ні, про що ти?
Я її вподобав.
-Що? -Я її вподобав.
-Що ти маєш на увазі? -Ні, чекай.
Я маю на увазі, якби все було інакше.
Нагадати тобі…
ти маєш…
-Ти нервуєш? -А ти?
Ні. Усі мене про це запитували.
Я не нервував.
Ти…
Маєш приголомшливий вигляд.
Нервуєш?
Привіт.
Почекай!
Ви були на весіллі минулого року?
Були, у Маттео.
Шведський стіл…
-Був жахливим? -Ні.
-Навпаки, королівський бенкет. -То все було по-справжньому?
Звісно, навіщо мені вигадувати весілля?
Це все не може бути правдою.
З ким одружився Маттео?
Це неважливо.
Хочу знати, чим все закінчилося!
Гаразд. Нова робота Джулії в Лісабоні розпочалася в червні.
Ми не побачимося деякий час. Можеш мати менш розлючений вигляд?
Я маю такий вигляд? Я не розлючений.
Чому ти так поводишся?
Я просто турботливий.
-Ні, ти поводишся холодно й відсторонено. -Тільки не кажи, що я тебе не підтримую…
-Що я не хочу, щоб ти їхала. -Я ніколи так не думала.
Ти помилялася.
Я не хочу, щоб ти їхала.
Знала, що тобі не слід було приходити. Зрештою, ти стаєш емоційним…
Емоційним?
Я сподівався, що ти передумаєш.
Чому ти нічого не казав?
Я не знаю, як сказати ці речі.
Ти б залишилася?
-Це лише на пів року. -Розумію.
Прошу…
не витрачаймо час на марні суперечки.
Я забула квиток!
Жартую.
Пасажири, які летять до Лісабона, підійдіть до виходу 12.
Тільки не дитина!
Будь ласка, не сідай поруч зі мною.
Пасажири, які летять до Лісабона…
Через плач ми не потрапимо до Лісабона.
Вони вб'ють його раніше.
Дай мені. Може, я зможу його заспокоїти.
-Обережно. -Чекай.
-Ось так. -Іди до татка.
Привіт, хлопчику.
Ось і ми.
Агов.
Який милий хлопчик.
Гей. Не треба плакати.
Я знаю, літати нудно, але плакати марно.
Ми полетимо до дивовижного місця, де є…
кити.
Й океан.
І ми побачимо всі ці чудові речі, а ти їх не згадаєш, бо ти ще маленький.
Уявляєш?
Але, є і хороша новина,
ти не згадаєш, наскільки поганим був політ.
Бачиш, немає сенсу плакати.
Але ми любимо тебе, навіть коли ти здаєшся одержимим.
Я люблю тебе.
Ти це чув? Мама любить тебе.
Чув, маленьке чудовисько?
Це я тобі.
Годі плакати за татом!
Хороший хлопчик.
Ти такий розумний.
Не хочете пришвидшитися?
-Одна нога за іншою, Даріо. -Він діє мені на нерви.
-Не будь таким. Ти знаєш, я турбуюся. -Я хотів зробити це з першого дня.
Це найкращий час, щоб подивитися на китів. І це найкраще місце у світі!
Доброго ранку.
Проявіть трохи ентузіазму. Ти теж, кохана. Трохи ентузіазму.
Ігноруйте його, він просто поводиться круто.
П'ять квитків.
-П'ять? -Так.
-Скільки років дитині? -П'ять місяців.
Так.
Дітей до трьох років на човен не пускають, вибачте.
Ні?
Ходімо, сонце.
Нам теж залишитися?
-Залишімося разом. -Навіть не думайте.
Хтось має побачити горбатих китів.
Це буду не я чи Андреа, але хтось має їх побачити.
Куди він іде?
Нумо, народе.
Не дивися на мене так.
-Побачимося пізніше. -До зустрічі!
ДЕЛЬФІНСЬКА ЗАТОКА
Португальською горбатий кит буде…
А наукова назва…
Гадаю, це «Megaptera»,
від «méga pterión».
«Великі крила».
-Ти вчила грецьку. Я теж. -Так.
Молодець.
Дивися!
Бачиш крила?
Бачиш?
-Бачиш? -Якого біса він сміється?
Дивися, як круто!
Бачиш?
Чому він тікає?
Я відкрила рот.
Бачив, як близько вони були? Приголомшливо.
Гарно.
Даріо, я маю тобі дещо сказати.
Те, що трапилося сьогодні, було лише миттю.
Я не відмовляю тобі знову.
Ні, просто…
Я надто ціную нашу дружбу.
Знаю, це кліше, але…
Я просто хочу до вбиральні.
Вибач…
У всякому разі, я повністю згоден.
Яке полегшення.
Не турбуйся.
Чудово.
На добраніч.
Я люблю цю пісню.
Будьмо!
Розважаєшся?
Так.
Ми тут заради тебе.
-Ти хотів познайомитися з моїми друзями. -Я просто втомлений після польоту.
Іди.
Даріо, можеш взяти мої речі?
Дякую.
Ви добре проводите час?
Так. Ми оглянули визначні пам'ятки, основні туристичні речі.
-Ми сперечалися відтоді, як він приїхав. -Це тому, що ви давно не бачилися.
Тож, на скільки ти тут?
На декілька днів.
Ти вже їдеш?
Він би приїхав швидше, але…
Я багато працював.
Навіть на вихідних.
Так. Стосунки на відстані - найскладніші.
Моя дівчина в Нью-Йорку.
Тож я знаю це відчуття. Так.
Просто ненавиджу це.
Відсутність близькості.
Відчуття, що вам нема про що говорити.
-Ревнощі. -Так.
Ну, добре, що це скоро закінчиться.
-Так. -Так.
Ти йому сказала?
Ні.
-Ще ні. -Що?
-Пропоную тост. -Так.
Тост.
За Лісабон.
Будьмо!
Мій милий.
Привіт.
Ось так.
-Тобі весело? -Дуже.
-Досі думаєш про пропозицію роботи? -Ні.
Не почувайся винною, якщо хочеш залишитися ще на пів року.
Зрештою, це твій проєкт.
Я взагалі не почуваюся винною.
Тобто?
Гей, народе.
Просто хочу сказати,
що я дуже рада, що ви всі сьогодні тут.
Дякую.
Зрештою,
вечірка - найкращий спосіб попрощатися.
-Маттео, Андреа і я… -Справді?
…повертаємося до Італії.
Кохаю тебе.
-Ми раді за вас. -Так.
Що це?
Це клич горбатих китів під час шлюбного сезону.
Він надіслав шість голосових записів. Хворий.
Так.
Уяви його реакцію,
коли я кажу йому, що не бачив їх.
Дуже сумую за ним і за К'ярою.
Так, ну…
Це всього лише кілька місяців.
До речі,
начальник відділу питав, чи можу я залишитися до наступного літа.
Щоб я змогла завершити проєкт.
І ти кажеш це зараз?
Коли я мала тобі сказати?
-Коли завгодно. -Ми завжди сперечалися.
-І що? -Я не хотіла іншого приводу для суперечок.
Ось чому.
-Ти вже вирішила? -Ні.
Тому я питаю тебе.
Ти питаєш мене за пів години до від'їзду. Боже!
Роби, що хочеш.
Піду на реєстрацію.
Побачимось всередині.
Алло?
Де ти?
На перевірці безпеки.
Ти казав, що будеш на реєстрації.
Я став у чергу, бо там було зайнято.
Невже ми навіть не попрощаємося?
Звісно ж попрощаємося.
Бувай.
-Ось і він! -Вибачте, запізнився.
-Байдуже, ми вже почали. -Молодці.
Альберто на зміну в лікарні, йому треба піти раніше.
Альберто.
-Приємно познайомитися. -Привіт, Даріо.
К'яра хотіла познайомити зі своїм хлопцем.
Тож…
Можна мені «Шпрітц»?
-Ось він! -Дякую, сонце.
-«Шпрітц». -Альберто такий кумедний.
Будьмо.
Клянуся, я так заздрю, Альберто.
Дуже заздрю. Нам теж треба поїхати в Лісабон.
-Як тільки зможемо. -Знаєте, що круто?
-Ні. -Спостереження за китами.
Звичайно! Прямо перед ними був кит.
-Справді? -Не може бути.
Так, справді.
Вони лякають своїми зубами.
Так?
Трохи.
Але це так чудово.
-Звісно. -Я спостерігав за китами в Аргентині.
-Так? -Так.
-А де? -На Вогняній Землі.
Завжди мріяв там побувати.
-Не може бути. -Може!
Ми можемо залишити вас на самоті, щоб ви могли продовжити тет-а-тет
і спланувати подорож.
Він такий приємний!
-Можемо поїхати до Патагонії. -Так! За Патагонію!
Дякую, що підвіз.
Без проблем.
В Альберто це вже третя недільна зміна.
-Не може бути. -Така виснажлива робота.
Чому ти смієшся?
Помітила, що він постійно каже: «Не може бути»?
Хіба?
«Ми бачили китів».
«Не може бути».
«Обід готовий».
«Не може бути!»
«Апчхи!»
«Не може бути!»
Вважаєш себе кумедним?
Я просто жартую.
Ти просто жартуєш про мого хлопця.
-Твого хлопця? -Так.
Після трьох тижнів?
Ти ревнуєш?
Звичайно, ні.
Тебе дратує те, що я закохана?
-Закохана? -Так.
-Уже? -Так.
-Ти ревнуєш. -Це ти цього хочеш.
За обідом ти поводився як придурок, щоб мене роздратувати!
Це неможливо зробити. Неможливо.
Ти не зустрічаєшся з такими, як я. Сама це казала.
Я й дружити не хочу з такими, як ти.
Чесно кажучи, я теж. Виходь.
Тут? Посеред вулиці?
Ти вдома. Виходь.
Бувай.
Кохана, коли ти тут я почуваюся… сильним, розумним. Почуваюся…
Ти завжди розумний.
Агов…
Що ти робиш?
Добре проводжу час.
А я - ні.
Маттео, ми намагалися місяцями.
-Ти передумав? -З чого б це?
Я не передумав. Але що ми йому скажемо?
Що він був зачатий у вбиральні ресторану? Ні!
Я знаю, як це буде.
Ми повернемося додому, і ти п'яний ляжеш на диван.
-Тобі не хочеться… -Ні, мені просто зараз не хочеться.
Не зараз.
Я не можу натиснути на перемикач, це так не працює.
Сонце, це робоча вечеря. Будь ласка, не будь такою. Ходімо.
Ну ж бо.
Мені сподобалося.
Скільки насильства, скільки крові…
Насправді він навіть не стулив очей.
Скажи йому, сонце.
Справедливо, але люди не очікують від мене такого.
Вони не розуміють бризок і жаху.
Я знаю.
Але тепер, я креативний директор, а ти станеш…
новим Стівеном Кінгом.
Новим Ширлі Джексоном.
Звичайно, Ширлі Джексон, Стівен Кінг. Я вже відмовився від цієї книги.
Що? Ти не можеш.
Навіть не думай про це.
Я зараз займаюся всім.
Я знайшов видавця в Лондоні, не хвилюйся.
-У Лондоні? -Так.
Лондонського видавця зацікавила моя книга?
Так.
Саме так.
«Поховані рештки». Що думаєш?
«Поховані рештки».
Мені подобається. Це може спрацювати.
-Звісно. -Так.
Коли він сказав йому, який аванс, той вибухнув сміхом.
Ні, він одразу після нашого обіду вирушив до аеропорту, він сяяв.
Приголомшливий успіх.
Добре.
Гаразд. До завтра.
Чудово, правда?
Бачив його обличчя, коли я сказала назву?
Його очі засяяли.
Він найкраще пише нуар.
А от жахи шкода.
Яка кепська ідея!
Дякую.
Дякую, що вчасно зупинила мене.
-Я серйозно. -Так.
Ні.
Я почуваюся трохи винною. Це мала бути твоя робота.
-Про що ти? -Це правда.
Ти повинен це робити.
-Ні! -Так!
Ні, ти… Подивися на себе, ти ідеальна.
Ти завжди була кращою за мене.
Завжди.
Ти червонієш?
Вип'ємо?
Можна пляшку віскі, будь ласка?
У кімнату 407.
Так, пані.
Ніхто ще не працював так добре в перший рік роботи керівником.
-Справді? -Справді.
За тебе.
Ти так багато працював, що навіть не встиг підстригтися.
К'яро, у Лондоні я вчинив дещо дурне.
Що?
Я був не в гуморі через невдалу зустріч.
Я зайшов у кімнату Стелли.
Вибач, я не…
Стелли?
-Стелла… -Так.
Це нічого не означало.
-Ви переспали? -Взагалі нічого.
-Присягаюсь, це нічого не означало. -Переспали?
Переспали.
К'яро, будь ласка, вислухай мене.
Вислухай…
Просто зупинись. Мені шкода.
Я почуваюся, як лайно. Але я не міг приховувати це.
Це вбивало зсередини, я мусив тобі сказати.
-Ти знаєш, що я тебе кохаю. -Прошу!
Ти знаєш, я тебе кохаю.
Агов.
Скажи щось, будь ласка. Скажи мені відвалити, абощо.
-Ти хотів би цього? -Так.
Це змусить тебе почуватися краще.
-Знаю, ти маєш рацію… -Не торкайся.
Не чіпай мене.
У тебе є всі підстави сердитися.
У мене їх три.
Перша: ти зрадив.
Друга: тобі навіть не вистачило сміливості тримати це в собі.
Занадто складно.
Занадто.
І третя…
Вибачте, дозвольте дещо запитати.
Ви можете придумати щось гірше,
ніж сказати своїй вагітній дружині, що ви їй зраджували,
у магазині одягу для немовлят?
Можете?
Не можете, правда?
Це занадто погано.
Ти шматок лайна.
ТЕЛЕФОНУЄ К'ЯРА
Привітик.
Алло?
-Так? -Даріо, вибач, я не маю твого номера.
Це Альберто, хлопець К'яри.
Альберто?
-Як справи? -У тебе є плани на вечір?
Ввечері…
Немає планів, а що?
Моя подруга недавно переїхала сюди з Апулії.
Її звати Лючія.
Вона приємна, весела й гарна.
Вона прийде на вечерю, тож я подумав запросити й тебе.
Звісно, з радістю прийду.
Не може бути. Я так і думав.
Даю слухавку К'ярі. Побачимось ввечері.
Звичайно, до зустрічі.
Це була не моя ідея.
Даріо, Лючія. Лючія, Даріо.
Приємно познайомитись.
Паста з креветками й кабачками.
-Смачно. -Чудово.
Поставити в холодильник?
-Було б добре. -Я допоможу.
-Овва. -Так, дякую.
Наша гостя така чарівна. Звідки ти?
-Таранто. -Мої батьки з Лечче.
-Не може бути! Який збіг. -Один регіон.
Так.
-Будьмо. -Будьмо.
За що п'ємо?
-За нас. -За нових друзів.
Точно.
Ось і ми. Нарешті.
-Скажи, що думаєш. -За це можна померти.
Фантастично. Браво.
-Відкрили рибну лавку. -Не може бути.
-Дивовижно. -Дивовижно.
-Дякую за такий чудовий вечір. -Було дуже приємно. Приходь ще.
-З радістю. -Бувай.
-Твій піджак. -Чекай.
Ось так.
Підвезти тебе?
Ні, я залишаюся тут.
Я питав у Лючії.
-Куди ти прямуєш? -Туди, куди й ти.
Ідеально підходять одне одному.
Погоджуюся.
Думаю, я теж поїду додому.
Чому?
Маю так багато справ вранці, так буде простіше.
-Привіт -Привіт.
Ну?
Тільки не кажи, що зламався бойлер, і тобі потрібно в душ.
Припини.
Мені потрібно у тебе дещо спитати.
Але, будь ласка, без дурниць, добре?
Гаразд.
Тут хтось є?
Ні, тут нікого немає.
Гаразд.
Того вечора…
Так.
У Лісабоні…
Так.
Тобі справді треба було до вбиральні?
Ні.
Хороший хлопчик!
Молодець!
Молодець. Тітко, можеш підійти?
Я піду нарізати торт.
-Я допоможу. -Скоро буду.
Ні…
Ось. Ніж і все інше тут.
Ти їх бачив?
Кого?
Тобто? Даріо та К'яру.
-Так. -Хіба вони не дивні?
Не дуже.
Усе гаразд? Маєш засмучений вигляд.
Просто проблеми на роботі…
У Лондоні все пройшло не дуже добре?
Знаю, що ти засмучений через ту книгу жахів,
але це просто не для нього.
Нуарний роман - це класика.
Маєш рацію.
-Ці готові. -Гаразд.
Є дещо, про що я хотів би поговорити з тобою.
Я вже знаю.
-Тобто? -Я бачила повідомлення.
Ти брала мій телефон?
Ти зрадив мені.
Так, я прочитала їх усі.
Ти досі кохаєш свою дружину,
це була велика помилка.
Вибач.
Мила, до того ж не дурепа.
Я шматок лайна.
Так і є.
Хай там як,
ти хотів сказати це на дні народженні сина?
Звідки я мав знати?
Немає правильного моменту, щоб сказати подібне.
Я придурок.
Гей…
У нас буде ще одна дитина.
А якщо це дівчинка?
Як би ти її назвав?
Вибач.
Ти завдав мені болю.
Вибач.
Ти придурок.
Ось і ми.
-Сонце, гайда. -Іди сюди.
Мені шкода.
Вибач.
Відвези мене до лікарні, Саро!
Відпусти мою руку!
Чому я взагалі виходила?
-Допоможи! -Гаразд.
-У тебе є телефон під рукою? -Води щойно відійшли.
Боже!
Добре!
Добре, моя племінниця на підході.
Твоя клята племінниця, напевно, має величезну голову!
Привіт, Луко.
-Привіт. -Ну?
Що трапилося?
Води відійшли коли вона була в машині з Сарою.
Ми поспішили сюди.
Усе добре?
-Звідки мені знати? -Що…
Звідки мені знати? Я ніколи не був вагітний.
Дякувати Богу за це.
Знаю, що вона кричала. Голосно.
-Де К'яра? -Там.
Маттео з нею?
Ні.
Ні?
Через те, що було в Лондоні?
-Його донька… -Не знаю.
-Хто з К'ярою? -Зараз?
-Так, хто з нею? -Сара й…
Привіт.
Що ти тут робиш?
Повернулася два тижні тому.
Ти знав?
Я дзвоню Маттео.
-Ні, вона казала… -Він має подзвонити.
Займатимусь своїми справами.
-Як вона? -Все те ж саме.
Перейми досі повільні.
Присягаюсь, у мене мало не стався серцевий напад.
-Сонце… -Треба подихати свіжим повітрям.
Звісно.
Усе добре.
Не хвилюйся.
Поквапся. Побачимось тут.
Так, я тут. Бувай.
Що він сказав?
Уже їде.
Повернусь всередину.
А ти?
Чекатиму його тут.
Я ненавиділа ці останні місяці без тебе.
Хоч ми не були разом,
щоразу, коли хтось запитував мене, чи я самотня, я відповідала: «Ні».
Я хотіла подзвонити тобі, але ще я хотіла, щоб ти подзвонив мені.
Але ти не дзвонив.
Я щодня сумувала за тобою.
І, зрештою, я переконала себе, що ти мене більше не кохаєш.
Це дурня, і ти це знаєш.
Як ти можеш таке казати?
Ти сів у літак і більше не писав мені.
Так, але це не…
Не означає, що я тебе не кохаю.
Тоді чому ти не подзвонив?
Гордість?
Ні, з тієї ж причини,
з якої ти не сказала мені, що повернулася два тижні тому.
У всякому разі, вибач.
Що?
Тепер ти зрілий, бо перший попросив вибачення. Це дратує.
Де вона?
Привіт!
Тож?
Три кілограми вісімсот грамів.
Вона величезна!
-У неї є волосся? -Є.
-Боже! -Більше, ніж у дядька?
-Мовчи! -Більше, ніж у дядька.
-Можна її побачити? -Боже!
Яка мила гра.
На жаль, половини того, що він вам сказав, ніколи не було.
Знову? Клянусь, я поб'ю тебе…
-Ти досі з ним? -Ненадовго.
Я ж тобі казав, це неважливо.
Сам кажеш.
На твою думку, кожен може бути з ким завгодно.
Зовсім ні!
Я не кажу, що сумісність неважлива…
Гаразд, слухай.
Повернімося до яблук.
Метафора спрацювала.
-Так. -Просто слухай.
Якщо я половинка яблука…
Уся червона й кругла, так?
Я не шукатиму зелене овальне яблуко.
Та якщо я зустріну ще одне червоне, кругле яблуко, як я,
навіть якщо воно побите, або воно іншого відтінку червоного -
я піду на це.
І, може, з часом, я спробую змінити свій відтінок червоного.
А вона спробує змінити свій.
Це виснажливо й завжди неідеально, але це працює.
Зрозумів. Сенс не в тому, щоб знайти свою половинку.
-А в тому, щоб знайти споріднену душу. -Так. Іншу половину, яка доповнює нас.
Тобі не здається це цинічним?
Ти з кимось, але ти можеш бути й з кимось іншим?
Звісно ні, Франческо!
Коли ми у стосунках - ми змінюємося.
І всі інші варіанти просто перестають існувати.
Якби я переїхав до Бостона в дитинстві,
тепер я був би іншою людиною.
Я б не був таким самим. Хіба ні?
Тому ми не хотіли розповідати з ким одружився Маттео.
Тепер ти розумієш?
Ми все життя кажемо:
«Що було б, якби…»
Добре, не кажи нам.
Добре…
Однак…
-Це не так легко. -Чому?
Ось і вони.
-Ні! -Це вони?
Я вже звик до таємниці.
Або…
-Федеріка. -Даріо.
Приємно познайомитись.
МАМІ
Переклад субтитрів: Павло Лавринюк