Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Možete li nam reći kako se zovete?
Martin Moreno.
No možda sam vam poznatiji kao…
Martine!
Na turneji sam s Gabrielom Iglesiasom više od dvadeset godina.
Martine!
Da, izvikuje moje ime više od 20 godina.
Požuri se, Martine!
Stari, to je bolje od većine brakova. To je uspjeh.
Radi se o nevjerojatnom putovanju.
Krenuli smo od garaža, klubova, dnevnih boravaka
pa smo preko kazališta i arena diljem svijeta
sada došli do stadiona.
Kažu da je komedija subjektivna,
no kad rasprodajete stadione,
to više nije subjektivno.
Što možemo očekivati?
Jedan od najvećih nastupa koji je Los Angeles ikad vidio.
I što god učinili, svakako ostanite do kraja.
Želite vidjeti završetak.
Imate li još što reći?
Bez daljnjeg odlaganja,
uživo iz Dodger Stadiuma, Gabriel Iglesias!
NETFLIXOV HUMORISTIČNI DOGAĐAJ
Los Angeles!
SMIJEHOM DO JEDINSTVA
Punaško!
Uspjeli smo.
Ne ja, nego mi.
Mnogo hvala.
Hvala vam od srca…
„Na rubu je suza.“ „Da, jesam.“
A na pozornici sam tek 30 sekundi…
Mnogo hvala.
Hvala.
Znam da su neki tek otkrili da je Martin stvaran.
Jer ćete ga konačno vidjeti, zar ne?
Meksikancima izgleda kao Machete.
Ili Marco Antonio Solís.
Bijelcima kao Big Lebowski.
Ovo je sjajno! Martin nije lagao.
Počeli smo u garažama i na roštiljima iza kuće
i 15. rođendanima i vjenčanjima…
a sada nam je ovo dom.
Ovo će mi nesumnjivo
biti najveći nastup u životu.
Drago mi je da ste ovdje s nama.
Ovo je…
Poslije koronavirusa nisam znao što slijedi.
Znate što želim reći?
Meni je 2020. bila dobra samo po tome
što sam nekako uspio izgubiti 32 kg.
Hvala. Da.
Da, izgubio sam 32 kg.
Neki me pitaju: „U čemu je tajna?“
„Ni u čemu, zatvorili su proklete restorane,
u tome je tajna.“
Nisam znao kuhati. U tome je tajna.
Kod kuće sam pekao hotdogove na prijenosnom električnom roštilju…
Bili smo na turneji u Kalamazoou u Michiganu
kad smo saznali da moramo kući.
Onda smo došli kući i upalili naše televizore.
Gledali smo kako nam lažu.
Ne vjerujem u zavjere, no sjećate se što su rekli?
„Trajat će samo dva tjedna.“
Rekli su nam da će toliko trajati.
„Dame i gospodo, molimo vas,
ostanite kod kuće 2 tj. s najmilijima,
s obitelji, samo 2 tj., dok sve ne riješimo.
Dr. Fauci nas je uputio kako se ravnati.
Treba nam samo dva tjedna.“
Ispričavam se što rabim isti stereotipan stari bjelački glas.
No time su se koristili.
Jer taj slušamo u vrijeme krize.
Nije mogao biti nijedan drugi.
Nije mogao biti…
„Ne, lega, zaveži, gledaj!“
„Ne više od 2 tjedna, u redu?“
„Ideš kući staroj i starom.“
„Ako koronavirus pokuca,
reci mu: 'Nema ga, lega.
Slobodno dođi drugi put.'”
„Samo 2 tjedna.“
Nije mogao biti neki drugi.
Nije mogao biti…
„Slušaj 'vamo, ovako ćeš, bogati.
Odvuci dupe doma i zabarikadiraj se.
Zabarikadiraj se i ako koronavirus pokuca,
upucaj ga ravno u facu, eto šta ćeš.”
„Samo dva tjedna.“
Nije mogao biti neki drugi glas.
Nije mogao biti…
„Štima, slušaj, ovako ćeš.
Ideš mado, bit ćeš sa svojima i ekipom, štima?
Ako…” Ne želite se smijati crnačkom glasu?
Svejedno. To je vaša, a ne moja krivnja.
Meni ne smeta.
Samo 2 tjedna, to su nam rekli.
Dva se tjedna pretvorilo u dva mjeseca,
pa u pola godine, pa u više od jedne godine.
Malo po malo su nam govorili koga najviše ugrožava
koronavirus.
Ispada da su to osobe starije od 45.
Pretile osobe.
Krenulo je.
Dijabetičari. Ma nemoj, stvarno?
Najugroženiji su Latinoamerikanci i Afroamerikanci.
Da. Široko ti polje.
Otkrio sam da imam 85 % rizičnih čimbenika.
Stariji od 45, pretio, dijabetičar, visoki kolesterol, visoki tlak.
Čini se da nas je spojio Tinder.
Netko konačno želi prijeći prstom udesno,
a zove se Korona.
Da.
Još se nose maske.
Neki su za, neki protiv.
Na nekim je mjestima maska obvezna,
na nekim opcionalna.
Najveća pritužba koju sam čuo
jest da maska ima čudan miris.
Ovdje sam kako bih vam rekao da nema.
Vi imate.
Osjetite ono što vam svi godinama govore.
Konačno ste dobili milo za drago.
O, da.
Bit ću iskren, moja maska divno miriše.
Miriše na oreo kekse i kolač tres leches.
Da je pomirišite,
šlagiralo bi vas koliko dobro miriši.
Dođe mi da je prodam na OnlyFansu
i zaradim nešto love.
Neki znaju o čemu govorim. Nastrani…
Sljedeće što ću reći
nema nikakve političke konotacije.
Nemojte to tako shvatiti.
Cjepivo.
Neki su pomislili: „Eto ga na.
Eto ga na, znao sam da će o tome.
Vidi ga, piše mu ‘docjepljivanje’ na čelu.“
Radite sa svojim tijelom što god hoćete,
samo vam želim ispričati priču.
Cijepio sam se i ne kažem to radi pljeska.
Kažem vam samo zato
što sam imao 85 % rizičnih čimbenika.
Odlučio sam riskirati.
A i htio sam raditi.
Cijepio sam se, no stvari su stajale tako
da na početku, kad si se htio cijepiti,
nisi mogao samo ušetati u ljekarnu.
Morao si imati termin.
Morao si doći automobilom, nisi se mogao samo pojaviti.
Pokušao sam.
Pokušao sam s ovim izrazom lica. „Hej!“
Čini se da ovo pali jedino u Red Lobsteru.
Mogu se nenajavljeno pojaviti u 20 h u subotu i poslužili bi me.
„Imate rezervaciju?“
„Pogačice za Punaška!“
Ali za cjepivo sam dogovorio termin kao svi ostali.
Moraš se dovesti automobilom.
Postavili su interfon.
„Mogu li vam pomoći?“
Čini se veoma poznato.
„Da, dajte mi…
veliko cjepivo.”
„Pfizer/Moderna?“ „Imam kupon.
Što god je besplatno.“
„Odvezite se do prozora.“ Što sam i učinio.
Izađe tip u kombinezonu,
potpuno je opremljen, znate…
Onda mu daš ruku u koju te ubodu.
Pa ti nalože da parkiraš
na 10, 15 minuta u slučaju alergijske reakcije.
Dakle, sjedim u automobilu, slušam radio s upaljenim klima uređajem,
pa se osvrnem i primijetim da neki ljudi prosvjeduju.
I to je u redu.
Zagovaram pravo na prosvjedovanje, u redu?
Smeta me kad prosvjednici siđu s nogostupa
i unesu ti se ravno u lice.
Dogodilo se sljedeće.
Osvrnem se, vidim prosvjednike i ukrstim pogled s jednim od njih.
Mogu tako dovijeka, u autu sam.
„Što?“
Gospođa koju gledam odjednom krene prema meni.
„Sranje.“
Došla je do automobila i počela se derati na mene.
Nikad se prije stranac nije bezrazložno derao na mene.
Došla je do automobila i rekla:
„Tako si glup!
Kako si se mogao cijepiti?
Nemaš pojma što si ubrizgao u svoje tijelo, glupane.“
Nisam znao što reći.
„Kučko, jedem chorizo.“
Nemaš pojma kroz što cjepivo treba proći
da bi imalo ikakav utjecaj.
Kroz nakupine kobasica, pečene svinjske potrbušine,
goveđih odrezaka, hrenovki, salame, mesnih narezaka, tripica,
goveđe juhe.
Mora proći kroz špalir.
Da, a povrh toga,
pokušavamo osmisliti sve to s Netflixom
i snimanjem specijala.
A tijekom pandemije, osobito u 2020.,
nije bilo moguće okupiti nekoliko ljudi,
a kamoli napuniti stadion.
Netflix nam je rekao kako stvari stoje.
„Treba nam novi specijal, što prije to bolje, u redu?“
To je bilo taman prije… Nisu još imali Squid Games.
Sjećate se…
Crveno svjetlo
Neki su pomislili: „To je rasistički.“ Ne, točno je.
Dakle, Netflix je rekao: „Trebamo snimiti specijal
čim to bude bilo moguće.”
Kako je vrijeme protjecalo,
pojavile su se dvije mogućnosti snimanja specijala krajem 2020.
Mogli smo ga snimiti ili na Floridi ili u Texasu.
Kliču neki ljudi iz Texasa, zar ne?
U redu, kličite do mile volje. Tamo sam dobio koronavirus.
Da, prokleta lijenčina.
Dakle…
Ovako se to zbilo.
Već sam nastupao u Texasu,
ali nikad u San Antoniju,
pa smo prvotno planirali ondje snimiti specijal
za novu seriju na Netflixu.
No nismo mogli mnogo putovati.
Stalno su nam govorili: „Kontaktirajte samo s bliskim ljudima.
Nema vanjskih kontakata.“
Kako bismo bili proaktivni i jednostavno oprezni,
otišli smo tamo zajedno, kao ekipa,
i jednostavno rekli:
„Otići ćemo na rezidenciju u San Antonio na 30 dana.
Trideset epizoda u 30 dana, a posljednji ćemo dan
snimiti novi specijal.“
To mi je omogućilo da opet nastupam
jer nisam primirisao pozornici više od jedne godine.
Stigli smo tamo pa su mi ponudili:
„Želiš li odsjesti u kući ili u hotelu?“
„Nikad nisam živio u Texasu,
da vidimo kakve su kuće.“
Unajmili su nam otmjenu kuću preko Airbnbja, u kojoj smo u biti
živjeli Martin, Alfred, moj prijatelj Rick i ja.
Poput meksičke verzije Real Worlda.
Živimo zajedno u toj velikoj kući.
Svatko ima svoju sobu,
a ja sam dobio veliku jer sam to ja.
I… znate.
Neki govore: „Ne!“
Da!
Otvorio sam vrata, upalio svjetlo…
„Soba je prekrasna.
Pogledajte kolika je.“
Onda sam primijetio rupu u zidu.
„Čudno.“
Primaknuo sam se zidu,
a kad sam došao blizu, shvatio sam da to nije rupa,
nego golemi žohar.
Slušajte, ne pretjerujem
kad kažem da je cuca bila ovolika.
Žohar je bio ovoliki.
Prije sam znao pretjerivati s ovom mjernom jedinicom,
ali ne pretjerujem kad kažem da je ta cucaracha bila ovolika.
Ne želim da pomislite: „Misliš da si predobar za žohare?“
Ne! Odrastao sam sa žoharima.
Živio sam s mamom u socijalnom stanu.
Imali smo žohare, ali bili su drugačiji.
Kao prvo, bili su ovoliki.
Kalifornijski žohari su drugačiji.
Na primjer, pobjegnu kad upališ svjetlo.
U Texasu se nije ni pomaknuo.
U Kaliforniji reagiraju na zvuk i kretanje.
„Bris!“
Probao sam primijeniti kalifornijsku tehniku na ovog teksaškog žohara.
Rekao sam…
A žohar je odgovorio: „Što?“
Ja sam u njegovoj, a ne on u mojoj sobi.
Tada je menadžerica turneje ušla u sobu
i pitala: „Sve u redu sa smještajem?“
„Da, soba je prekrasna, ali baci oko na zid.“
„Rupa u zidu!“
„Priđi bliže.“
Približila se zidu i rekla: „To je golemi žohar.“
„Tebi je to u redu?“
„Nije u mojoj sobi.“
Vidjela je da me vidno uzrujao taj žohar pa je rekla:
„Želiš li da se riješim tvog malog prijatelja?“
Osjećao sam se uškopljeno
jer sam golem tip, a ona je visoka 157 cm.
„Pomakni se, glupane.“
Skinula je cipelu, popela se na stolac
i pripremila se na udarac
pjevušeći Soy la 69.
Sredila je žohara.
Bacila cipelu, obula je.
Pogledao sam prema zidu,
a on se i dalje kretao.
„Naljutila si našeg kompu.“
Bila je defenzivna.
„Nema šanse, druga runda!“
Opet se popela na stolac s cipelom
i pripremila se za udarac
i taman kad ga je htjela opet udariti…
počeo je letjeti.
Bio je to čarobni žohar!
Čovječe, mir!
Naježio sam se.
Bilo kako bilo, bili smo ondje 27 dana.
Iz nekog sam razloga 27. dana
od 30 ljudi koji su bili ondje radi snimanja specijala
samo ja bio pozitivan na koronavirus.
Nitko drugi.
Ni Martin, ni Alfred, nitko.
Rekao sam Martinu: „Ne znam gdje sam se zarazio.“
„Mislim da si ga dobio od žohara.“
Osim borbe s koronavirusom…
i, usput, iskreno se ispričavam San Antoniju
jer sam trebao snimiti specijal s vama
ali očito nisam iz razumljivih razloga.
No nadam se da razumijete zašto sam ovo trebao učiniti večeras.
Osim borbe s koronavirusom, situacije s cjepivom,
saznao sam da je netko pokušao iznuditi novac od mene.
A čak nije bio član obitelji.
Dovraga sve.
Nazvao me menadžer
koji mi je rekao da se netko javio
tvrdeći da ima snimku
na kojoj sam u klinču s modelima.
Vidite? Pogledajte ih.
Poput mene ste.
Pomislio sam: „I ja to želim vidjeti.“
Ne želim uvrijediti bilo koju ženu
koja mi je ikad dala priliku.
No nijedna nije bila model.
Možda nekoliko kurvi iz Zapadne Covine.
Ali nisu bile modeli.
Bile su samo dobre građanke. Hvala.
Bilo kako bilo, rekli su da im do 9 h
uplatim 50 000 dolara na račun
ili će dostaviti snimku TMZ-u
i uništiti mi karijeru.
Kad sam dobio poruku, već je bilo 18 h.
Zakasnio sam pola dana.
„Upalit ću TV da vidim imam li još posao.“
Očito ste prvi put čuli za to
jer snimka nije postojala.
Htjeli su me prepasti kako bih im uplatio novac.
Ovu priču vam pričam samo zato…
Samo 50 000?
Stvarno? Toliko mi vrijedi karijera?
Nemojte me krivo shvatiti, neki su se lecnuli.
To jest mnogo novca,
no ako pikirate poznatu osobu,
iznos od 50 000 stvarno je mizeran.
Da biste stekli pravu sliku, isto su učinili Kevinu Hartu.
Od njega su tražili deset milijuna.
Deset milijuna.
Što mi govori koje je moje mjesto
na ljestvici uspješnosti komičara.
Ovdje je Kevin Hart s 10 mil.,
a ja sam poput iznude na sniženju.
„Gdje si nabavio iznudu?“ „U Rossu, bila je na sniženju.“
Pedeset tisuća.
Za to ne možete kupiti ni Escalade.
To je Hyundai Sonata u najboljem slučaju.
I to osnovni model.
I dalje morate ovako otvarati prozor.
Pedeset tisuća?
Ali… da prijeđemo na vedrije teme,
uspio sam nešto odraditi tijekom pandemije.
Snimio sam film iz dnevne sobe.
Da. A nije ni izašao na Pornhubu.
Već se prikazuje u kinodvoranama.
Zove se Space Jam, u njemu glumi Lebron.
Los Angeles, gledate novi glas Brzog Gonzaleza.
Hvala.
Ironično je da su zaposlili najsporijeg Meksikanca
kako bi posudio glas najbržem.
Dva tjedna nakon što sam dobio ulogu,
saznao sam da pokušavaju otkazati Brzog Gonzaleza.
Sigurno ste čuli da su se namjerili na dva crtana lika.
Pepea Le Tvora i Brzog.
Razumijem za Pepea.
Slobodniji je s rukama.
No prikriva to s „Mon chéri”.
„Mon chéri.”
Da.
Ali što je skrivio Brzi Gonzalez?
Meksikanac je i brz je. To nije zločin.
U Montebellu su takvi traženi.
„Ne mogu im dati da ga povrijede.
Ne dam im da ga otkažu“.
Skočio sam mu u obranu. A i nisam imao drugi posao.
Otišao sam na jedino mjesto na kojem sam mogao potražiti pomoć.
Na Twitter.
To je strašno mjesto.
Doista jest.
Ideš tamo ako želiš svađu, dokazati da si u pravu,
Rečeno mi je: „Ako želiš privući pozornost,
upotrijebi ključnu riječ", što sam i učinio.
Napisao sam poruku u kojoj je stajalo: „Hej, #kulturaotkazivanja.
Zovem se Gabriel Iglesias
i novi sam glas Brzog Gonzaleza.
Ne možete me niti otkazati niti uloviti.“
Objavio sam je.
Nisam znao da će te snaći nevolje
ako ih potražiš na Twitteru.
O, da.
Sve velike medijske kuće prenijele su moju poruku
u okviru priče o kulturi otkazivanja.
ABC, NBC, CBS, CNN.
Da sam to znao, provjerio bih pravopis.
Zvala me obitelj.
„Glup si? Što ti je? Piši pravilno!“
Bože.
Čak je i Fox News prenio moju poruku s Twittera.
Fox News.
Znate kako znam?
Nazvao me moj vozač autobusa Dave.
Bio je oduševljen.
„Punaško, kvragu, nikad nisam bio ponosniji.
Uspio si, stari. Na Fox Newsu si.“
„Dave, začepi, glup si.“
„Amerika.”
Zahvalio mi je čak i Warner Bros. Pictures.
Nisam se ni snašao, a već sam bio na Zoomu.
Mnogi su se morali naviknuti na Zoom
i nekako je zgodan, zar ne?
Vide samo ovo.
Kako bih se zabavio, kad god sam imao poziv,
bio sam gol ispod pasa.
Ako se ne smijete, pitajte nekoga tko se smije
jer nema povratka nakon golotinje ispod pasa.
Po cijelom sam kući ostavljao puder za djecu.
Izgledalo je kao epizoda Narcosa.
Čuo sam se preko Zooma
s režiserom, scenaristom i producentom Space Jama.
Bili su pristojni, podržavajući i guba.
„Gabriele, mnogo hvala
što si dao glas za naš film.
Doista cijenimo što si dio tima.
Reci ako imaš pitanja ili si zabrinut.“
„Hvala.“
„Želimo te nešto pitati.“ „U redu.“
„Što misliš o posuđivanju glasa Brzom Gonzalezu?“
„Kako to mislite?“
„Neki misle da je pomalo stereotipan.“
„Što ti misliš?“
„Pa, niste sreli moju obitelj.“
Ne govorim za sve smeđe ljude,
ali mogu vam reći da u mojoj kući kao djeca
nismo negativno gledali na Brzog Gonzaleza.
Ustvari, on je bio jedini oblik predstavljenosti u našem djetinjstvu.
On i mali bumbar iz Simpsona.
„Gabriele, razmišljali smo da bi ti možda mogao posuditi
svoj stvarni glas tom liku?
Modernizirati ga, da uhvati korak sa sadašnjošću.“
„Uz sve dužno poštovanje,
cijenim to što biste mi dali moć
da promijenim zvuk tako legendarnog lika,
no kad ljudi pogledaju film,
ne želim da pomisle na mene,
nego na Brzog Gonzaleza.
Ostavite njegov originalni glas.“
A onda me pitao:
„Možeš li oponašati njegov glas?”
Kako sam dobio ulogu?
Sjetite se da nisam išao na audiciju za tu ulogu, samo su me nazvali.
Mislio sam da znaju da živim od posudbe glasa
i da bih to mogao izvesti.
„Zašto ste me odabrali
ako niste znali mogu li…“
„Treba vam veliki smeđi štit ako nešto pođe po zlu?“
Onda su se sva trojica snuždili…
„Ne brinite, sa mnom dobivate dva u jedan.
Pravog Meksikanca i nekog tko može skinuti njegov glas.“
Tako da…
Tako je.
Prije no što sam se snašao, tonac
koji radi za Warner Bros. pridružio se pozivu.
Jedino što znam o njemu
jest da je glasan, u redu?
„Gabriel Iglesias, kako si?“
Opa!
„Kako ide?
Steven je, koordinator zvuka pri Warneru.
Ovako ćemo.
Stisnut ću gumb za snimanje, a čim ga stisnem
jednostavno počni govoriti kao Brzi Gonzalez.
Radit ćemo na tempu i tajmingu
i čim sve to sredimo, snimit ćemo film.
Zvuči dobro?“ „Zvuči dobro.“
„G. Iglesias za Space Jam: Nova legenda,
Brzi Gonzalez, prvi put.“
„Provjera mikrofona."
„1, 2, 3.“ „Zvuči dobro, krećemo.
I… kreni.“
U redu, krećemo.
Hola, ja sam Brzi Gonzalez i najbrži sam miš u Meksiku.
Arriba! Epa, epa, ándale!“
Redatelj, scenarist i producent, sva trojica su zinuli…
„To je bilo savršeno!“
„Znam, dugo sam vremena Meksikanac.
I nemojte misliti da zato što sam Meksikanac
mogu posuditi glas samo meksičkom liku.
Bavim se posuđivanjem glasova.
Da mi se pruži prilika,
mogao bih posuditi glas svim likovima.“
Mogao bih.
Gledajte.
Marsovac Marvin.
„Moj modulator.“
Zlobni Jura.
„Mrzim tog zeca!“
Zekoslav Mrkva.
„Kaj te muči, njofra?“
„Možete odmah dati otkaz svim drugima koji posuđuju glas.
Sam ću napraviti cijeli film za pola iznosa i zdravstveno.“
Bila je sredina 2020., nisam se šalio.
„Da, bez participacije.“
Najdraže mi je bilo
što su stvarno razmišljali o tome.
Mogao me jednostavno pogledati i reći: „Glup si.“
I prihvatio bih to. Rekao bih: „U redu.“
No čini se da su se vremena promijenila
i da su ljudi osjetljiviji i pažljiviji
pa se jednostavno htio uvjeriti da sam dobro:
„Ne želim potkopati vjerodostojnost tebe kao posuđivača glasa,
zabavljača, jednostavno pojedinca, ali ruke su mi vezane.
Ugovori su potpisani, čekovi su ispisani.
„Imaju kolektivni ugovor.“ „Vidi ti njega!“
I producent je na liniji,
a on je odgovoran za financiranje, za novac.
Čuje kako redatelj samo blebeće i kaže:
„Stani malo.
Poslušaj ga.“
„Gabriele.
Punaško.
Zlato!
Da čujem, dušo.
Ako sve dogovorimo, koja je cifra?“
„Kako to mislite?“
„Koja je cifra? Koliko naplaćuješ, koja je naknada?“
„Priča se da ne pristajem na ništa manje od 50 000.
Imam e-poruke koje to dokazuju.“
Rekli su ne, ali svejedno.
Znao sam da ću opet morati u nekom trenu braniti Brzog Gonzaleza
jer tako, nažalost, funkcionira kultura otkazivanja.
Nemojte me krivo shvatiti.
Razumijem da neke ljude treba pozvati na red, ali…
Usput, ako vam ja govorim o kulturi otkazivanja,
onda je sve već izmaklo kontroli.
Jer se ponosim time
da nisam komičar koji razdvaja.
Zato ne govorim o politici, religiji ili sportu, u redu?
Jer sve to razdvaja ljude.
Zato govorim o hrani.
Jer zbližava ljude.
Tako je. Osim ako ste vegani.
Onda slobodno idite. Nije me briga.
Briga me ako uvrijedim vas i vašu salatu, možete ići. 'Đenja.
Vegani me ljute samo zato
što sam i sam jednom bio vegan.
Neki u publici su se začudili.
Bio sam vegan gotovo jednu godinu.
Neki vjerojatno misle:
„Nisi ni bio vegan ako nisi izdržao godinu.“
Razmislite o tome.
Itko tko je ikad bio na dijeti
zna kako je teško promijeniti prehrambene navike na jedan tjedan,
a kamoli na jednu godinu.
Rekli su mi: „Smršavit ćeš.“
Nisu lagali.
Smršavio sam, izgubio živce i prijatelje.
Došao sam reći da opet jedem meso.
Dakle…
Gotovo su me otkazali.
Gotovo su me otkazali
jer sam objavio fotografiju psa na Twitteru.
Neki već znaju da imam dvije čivave.
Da.
Ljudi kod kuće misle: „Baš čudno.“
Da, znam.
Imam dvije čivave.
Psića Vinnieja i kujicu Risu.
Zajedno imaju 7,7 kg.
Moja mala Risa ima 2 kg
i 17 joj je godina.
Gnjev je drži na životu.
Potvrdit ću svaki stereotip o čivavama.
Da, stvaran je.
Gnjev je stvaran.
Ali mene voli, u redu?
Ima 17 godina, nema zubiju. Visi joj jezik.
Divna je.
Objavio sam njezinu fotografiju na Twitteru s opisom:
„Odvest ću svoje zlato na zlatne pileće medaljone.“
Onda sam tagirao „@Chick-fil-A“.
U redu, vidite to?
Većina je pomislila: „Dobar restoran.
Da bar rade nedjeljom.“
Nekolicina vas je zabrundala…
Pola od tih ljudi su vegani.
Druga polovica me napala na Twitteru.
Zagušili su mi račun ružnim komentarima.
„Glup si, grozan si. Kako si mogao? Razočarao si nas.
Stvarno, Punaško, ti?“ Nisam znao o čemu govore.
Problem s kulturom otkazivanja jest što ne obrazuju, nego napadaju.
Ništa ne objašnjavaju.
Samo napadaju i očekuju da sve znaš
ili da ih razumiješ, ali ne žele se lijepo ponašati.
Dogodilo se sljedeće.
Postavljam pitanja, nitko mi ne odgovara.
„Punaško, užasan si.“ „Kako to misliš?“
„Chick-fil-A?“
Žao mi je. Popeyes nije radio, ne znam što bih rekao.
„Znaš što radiš.“ Glad je jača od osviještenosti.
Ne shvaćam.
Onda se netko konačno potrudio objasniti mi
zašto je ta objava bila „pogrešna“.
Ispada da je Chick-fil-A u prošlosti
donirao novac
organizacijama koje LGBTQ+ zajednica
smatra malo neprikladnima.
Oprostite što rabim pokrete rukom kako bih pogodio slova.
Samo želim pogoditi slova.
Smatram se pobornikom i saveznikom
i pokušavam imati što je više moguće razumijevanja…
uz ograničene informacije koje su mi dostupne.
Ponovit ću to.
Pokušavam imati razumijevanja
uz ograničene informacije koje su mi dostupne,
što zapravo znači da čitam samo naslove.
Ovako stvari stoje.
Na svijetu se vodi milijun borbi.
Ljudi stalno pokušavaju živjeti boljim životom,
ostvariti neki cilj, postići nešto
što će im pomoći da napreduju prema nečem boljem.
Nemoguće je pratiti svačije borbe
osim ako ne zabrljaš, pa te netko odvuče na stranu
i održi ti bukvicu.
Ovako je tekao razgovor.
Konačno su me uputili.
„Gabriele, ako se smatraš pobornikom
LGBTQ+ zajednice,
hoćeš li i dalje označavati Chick-fil-A u svojim objavama?“
„Hoću, ali ne zato što nisam pobornik.
Svakako podržavam vaš cilj,
no treba postojati neka uzajamnost.
Morate i vi podržavati moj.
Označio sam Chick-fil-A iz istog razloga
zašto označavam svako poduzeće čije proizvode i sam rabim.
Pokušavam dobiti nešto besplatno.“
Kratko i jasno, samo zato.
Znam da neki misle: „Zar ne zarađuješ?“
Zarađujem, a znate kako sačuvati novac?
Besplatne stvari.
Reći ću vam kako sam to otkrio.
Bio sam jedne večeri u Chipotleu i osoblje je bilo nevjerojatno.
Htio sam ih malo pohvaliti na internetu.
Pa sam ih pohvalio i označio „Chipotle“.
Chipotle je vidio moju objavu i javio mi se kako bi mi zahvalio,
a kako bi mi pokazali da me cijene, poslali su mi burrito karticu
kojom mogu jednu godinu jesti neograničeno kod njih.
Testirao sam je.
Dali su je pogrešnoj osobi.
Brzo je izgledala kao ona za metro.
Cijela se izgrebla.
Da ste na mom mjestu i da ste nešto objavili na Twitteru
zbog čega ste cijelu godinu jeli besplatno,
ne biste li označavali što više poduzeća možete
da vidite tko još želi donirati novac za vaš cilj?
Jedino sam kriv što sam se prodao.
Bio sam mala virtualna drolja, samo to.
No shvaćam da neki ljudi
trebaju odgovarati za neko ponašanje.
Jednostavno mislim da se problemi često mogu popraviti razgovorom.
Znam da bi me mogli otkazati na temelju današnjih pravila
zbog starih humor. specijala koje sam snimio tijekom godina.
Shvaćam to i samo čekam poziv.
Znam da me mogu otkazati zbog starih specijala.
Znam da vjerojatno očekuju da se ispričam,
ali nikad se ne bih ispričao za ono staro
jer, znate što, u to je vrijeme bilo u potpunosti prihvatljivo.
Očito bih sad štošta izmijenio,
ali neću se ispričati za nešto otprije
što je tad bilo OK.
Želim vam sada reći
da ćete mnogo toga što ne znate o meni
saznati prije ili kasnije.
Zapravo sad pokušavam učiniti
ono što mi je odvjetnik rekao i „preduhitriti probleme“.
Uvrijedio sam nekoga koga nisam trebao spomenuti.
Profesionalnog borca.
Zove se Canelo.
Znam. Sve ili ništa.
Ako niste čuli za Canela,
dajte mi da vam objasnim.
Nedvojbeno je među najboljim borcima na svijetu.
U redu?
Ne možete ga ne prepoznati.
Zapravo je Meksikanac,
ali ne izgleda stereotipno.
Canelo je ustvari najbjelji Meksikanac na svijetu.
Jako je bijel. Toliko da ima crvenu kosu.
Canelo je crvenokosi bijeli meksički borac.
Toliko je bijel da je čak i Donald Trump rekao: „Slobodno dođi.“
Jako je bijel.
A kad progovori, onda shvatite:
„Canelo nije odavde.“
Ovako su me snašle nevolje.
Javio mi se prijatelj komičar
po imenu Ron White.
Pozvao me da sudjelujem
u njegovoj humorističnoj emisiji U čast postrojbama za nacionalnu kuću.
„Bilo bi mi drago nastupiti. Sve za naše vojnike. Učinimo to.“
Snimanje je odrađeno u Vegasu, nastupio sam s nekoliko kolega,
a Ron je bio voditelj.
Izašao sam na pozornicu misleći da ću odraditi samo 10 minuta.
Jednostavno ću spominjati Las Vegas
jer je poznata tema,
pa sam se prebacio na boks.
Onda sam spomenuo Canela.
Tu sam se uvalio u nevolje.
„Canelo mi je najdraži borac svih vremena.
Samo bih volio…“
Nakon toga je krenulo nizbrdo.
„Volio bih da ne daje intervjue na engleskom
jer ga ne poznaje tako dobro,
a ako si profes. borac…“
Saslušajte me.
Ako si profesionalni borac, moraš zvučati samopouzdano,
angažirano, prijeteći, agresivno, relevantno, izravno.
Na španjolskom tako i zvuči.
Na engleskom ne baš.
Na španjolskom ubija.
Na španjolskom spiker krene…
„S nama je Canelo Álvarez,
čiju ćete borbu protiv Mayweathera
u MGM Grandu u Las Vegasu u Nevadi moći pratiti ovog vikenda preko PPV-a.“
Znam da su neki to čuli i pomislili:
„Bože, mislim da razumijem španjolski.“
Jer razumijete.
Onda će izvjestitelj pitati Canela o borbi.
„Kako ćete pristupiti borbi?“
Canelo uzme mikrofon.
Ne govori puno, ali svaka mu je na mjestu.
Pogleda u kameru i kaže:
„Udarit ću ga ovako i ovako.
Oborit ću ga na pod i gotov je!“
„Stoga ne propustite borbu ovog vikenda u Las Vegasu.
Álvarez protiv Floyda Mayweathera.
Nemojte je propustiti!“
Isti intervju.
Na engleskom.
„S nama je meksička superzvijezda
Saúl Canelo Álvarez
čiju ćete borbu ovog vikenda protiv Mayweathera
pratiti putem PPV-a.“
„Canelo, koja ti je strategija i kako planiraš napasti
tako tehnički potkovanog protivnika,
čovjeka koji je sam samcat redefinirao boks kao sport?
Koji je plan napada za ovu borbu?“
„Pa…
Ja…
ću ga
udariti
ovako.
Udarit ću ga ovako.
On će…
pasti
na…
Kako se kaže piso?
Pod? Past će na pod i onda…
tako.“
„Eto, sve ste čuli.
Mayweatheru, nadam se da si spreman
jer te to čeka.
Uživo s vama za ESPN News, Phil Stevens.
Vraćamo se u studio, toliko od nas.
Što je to bilo, pobogu?!
Zašto me niste upozorili?“
Canelova je ekipa čula za moju šalu.
Saznao sam jer imam prijatelje u boksačkom miljeu koji su me pitali:
„Stari, što se dogodilo?“
„O čemu govorite?“
„Stari, čuli smo.“ „Što to?“
„Čuli smo da je Canelova ekipa ljuta.“
„Kakve to ima veze sa mnom?“
„Možda se radi o šali na Canelov račun?“
„Tko mu je to pokazao?“
Da sam znao da će jedan od najboljih boraca na svijetu
vidjeti da sam se našalio na njegov račun, ne bih to nikad učinio.
Nisam mislio da će vidjeti
humorističnu emisiju U čast postrojbama Rona Whitea
na nacionalnoj televiziji.
Nisam mislio da će to ikad vidjeti.
Nastupio sam na engleskom.
Počeo sam brinuti zbog sukoba
jer znam da je neizbježan.
I znam gdje ćemo se sukobiti.
Do toga će doći u Vegasu.
Tako sam siguran da će se to dogoditi ondje
jer kad god nastupam u Vegasu,
nastupam za MGM Grand Properties.
Zato dobivam besplatne karte za borbe.
I uvijek ih idem gledati jer je besplatno!
Stavili su me u prvi red kako bi me prikazali na velikom ekranu
radi prodaje ulaznica.
Znam jer sam ga već gledao iz prvog reda,
nikad nismo razgovarali, no znam da će se tamo dogoditi.
Nervozan sam zbog tog sukoba
jer ne znam hoće li me pozvati na red na engleskom ili španjolskom.
Bolje španjolski jer se želim prepasti,
znate što želim reći?
Nadam se da će reći:
„Gotov si, prokleti debeljko!“
Samo se bojim da će reći
„Hej!
Hej, ti.
Hej, ti, debeli prokleti Punaško.“
„Upravo me nazvao debelim prokletim Punaškom!“
Ako mi se nešto dogodi…
Canelo.
No možda bih se trebao osjećati počašćeno
što netko na njegovoj razini prepoznaje komičara.
Lijep je osjećaj što zna tko sam.
Bar se osjećam relevantnim.
Jer, znate, nisam bio siguran što će se dogoditi poslije 2019.
Iskreno, mislio sam da je 2019.
bila moja najbolja godina.
Kažem to jer mi je ovoliko nedostajalo
da vodim dodjelu Oscara.
Da.
Dobre su mi šanse za sljedeću godinu.
Te godine kad sam ih gotovo vodio
voditelj je trebao biti Kevin Hart.
Ne znam sjećate li se toga,
no Kevin je trebao voditi Oscare,
a podobnost voditelja rigorozno se provjerava, u redu?
Pregledaju objave na društvenim mrežama još od vremena Myspacea.
Jasno je starijima od 40.
Otkrili su da je Kevin Hart
prije 10 god. objavio nekoliko upitnih objava na Twitteru,
pa ga je Akademija suočila s time.
„Kevine, možeš li to objasniti?“
„Da, rekao sam to.
Priznao sam to prije 10 godina i ispričao sam se prije 10 godina.
Možemo li ići dalje?“
„Dobro, Kevine,
dobro da si se ispričao
jer su nas opet upozorili na to,
a želimo da to nestane,
pa bi se trebao ispričati.“
„Ne možete me natjerati da se ispričam onda i sada
za nešto otprije 10 godina.“
„Morat ćeš jer ako nećeš,
ne možeš voditi dodjelu Oscara.“
„Hvala, ali ne, hvala.“
Odustao je od voditeljskog posla.
I ja bih učinio isto na njegovu mjestu.
Jer će svojom isprikom osnažiti kulturu otkazivanja,
što ne smijemo, moramo je oslabiti.
Dakle…
Tad…
Tad se Akademija našla u gabuli
pokušavajući naći prikladnu zamjenu za Kevina Harta,
što nije lako.
Obratili su se gomili glumaca da vide ima li interesa
i svi su rekli isto:
„Hvala, ali ne, hvala.
Ne želimo biti dio drame s Hartom.“
Nitko nije htio taj posao.
Ja, s druge strane…
Prepoznajem slobodno radno mjesto.
Uputio sam menadžera da nazove Akademiju, koja je bila presretna
što im se netko javio.
„Gabriel Iglesias, znamo tko je on.
Smiješan je, dovitljiv.
Mislimo da bi bio dobar voditelj Oscara.
Neka nam pošalje neki humoristični materijal
radi procjene atmosfere na dodjeli
pa ćemo donijeti odluku na temelju tog materijala.“
To sam i učinio.
Sjeo sam jednu večer s penkalom
i napisao gomilu šala
i poslao ih Akademiji.
Mislim da su me zato odbili.
Nikad ih nisam izveo na TV-u.
Pa bih večeras…
Večeras bih htio izvesti uvodnu šalu
koju sam mislio izvesti na dodjeli.
Pa možete procijeniti kakva bi tamo bila atmosfera.
U redu. Oponašat ću glas.
„Dame i gospodo, dobro došli na dodjelu Oscara,
koju će voditi
komičar i šaljivac Gabriel Iglesias.“
„Mnogo hvala, dame i gospodo.
Hvala, počašćen sam.
Hvala.
Čast mi je večeras voditi dodjelu Oscara.
U skladu s tradicijom,
ponovno neki Meksikanac obavlja posao koji nitko nije htio.“
Zahvalili su mi se.
Vratili smo se ponovno u normalu,
svakako smo daleko dogurali u usporedbi s 2020.
Već to da smo na stadionu koji je rasprodan, rame uz rame,
spremni se smijati.
Zabavljati se.
Daleko smo dogurali.
Moram zahvaliti svojim psima za 2020.
Jer sam ostao priseban i sretan zbog njih,
ostao sam usredotočen.
Jer sam bio tako depresivan, tužan, nisam znao kamo sve to vodi.
Ima li ovdje vlasnika pasa?
Da?
Vlasnici pasa me razumiju.
Nijedna druga životinja na svijetu neće te beskrajno voljeti kao tvoj pas.
Molim? Mačka? Ne.
Oprostite, ne želim uvrijediti mačke ili vlasnike mačaka,
ali i vi znate, kao i vaše mačke…
jer znam da imate više od jedne…
da vaše mačke smatraju da je kuća njihova.
Uđete, pokušate ih za nešto prekoriti.
Kad im se obratite, okrenu vam leđa
i pokažu svoj šupak.
Buljite misleći: „Bože, crn kao ugljen!“
Samo će vas pas beskrajno voljeti.
Zato su tako tužni kad znaju da ćete otići
i tako sretni kad se vratite kući.
Doslovno ste sve čemu se vesele.
„Vratio si se!“
Znam da me nitko na ovoj planeti ne voli više od mojih pasa.
Rekao sam to sinoć, a netko me pitao: „Što je s tvojim sinom?“
Rekao sam: „Nitko me ne voli više.“
Mogao bih napustiti garderobu na jednu minutu ili na jedan sat.
Kad se vratim, reakcija je ista.
To je najljepši trenutak ikad, svaki put.
Moj pas Vinnie skoči sa stolca
i dotrči do mene najbrže što može
pa počne skakati i glasati se ovako…
Gotovo možete čuti: „Gdje si bio?“
I pomokri se svugdje.
Prije me to ljutilo, no onda sam razmislio o tome.
Moj me pas toliko voli da ne može kontrolirati svoje tjelesne funkcije.
Zato bih ga odmah podignuo čim bih došao kući.
Moja se cura znala naljutiti.
„Zašto prvo ne dođeš do mene?“
„Jer me pas voli više.“
„Kako znaš?“
„Ne vidim lokvu.“
Vidi. Suho.
Da, nije joj leglo.
Ti psi, čovječe. Da vam kažem.
Ispričavam se jer pomalo mucam
ili jer nisam toliko usredotočen.
Nikad me nije omeo
cepelin s mojim licem.
Oprosti, Netflixe, ali ovo je…
Ovo je poput rođendana, Božića, Super Bowla,
World Seriesa
i gubitka nevinosti u isto vrijeme.
Čak sam vidio svjetla Goodyearova cepelina
Oprostite, samo sam tako prokleto sretan, hvala.
Da je bar moja mama ovdje.
Nemate pojma.
Bila bi sretna što vas vidi,
no rekla bi: „Ne, odjebi.
Vidi, što… Moj je sin u raju, s Isusom je na nebu, vidiš?“
To je sjajno.
Jeste li u redu? Čuo sam kašalj.
Sve u redu?
Nemojte kašljati, tek smo izašli.
Radije bih da prdite nego da kašljete.
Ako opet osjetite potrebu, suzdržite se,
pretvorite tu energiju i ispustite je straga.
Ljudi iza vas govore: „Nemojte to raditi!“
Prdnite i ako ljudi iza vas ništa ne osjete,
onda su zaraženi koronavirusom.
To je besplatan kućni test.
Bilo kako bilo…
Tijekom 2020. godine
najnormalnije što sam mogao sa psima
bilo je provozati se autom.
Jednostavno uđete u auto.
Ništa nije radilo, no vožnje prolaze,
pa smo ušli u automobil.
Pustio sam pjesme s popisa i vozikao se.
Naposljetku smo počeli tražiti hranu.
Zvuči ludo kad to tako kažem, ali sjetite se,
osamdeset pet posto rizičnih faktora.
Izbjegavao sam tržne centre iz straha.
Svu sam hranu nabavljao od prijatelja i uličnih prodavača.
Da.
Ako se itko pita, podržavam ulične prodavače.
Bez obzira na sve, ubijaju se od posla
kako bi osigurali bolji život sebi i svojim obiteljima.
Nakon što sam jednu večer pojeo taco na štandu,
shvatio sam da mnogi trebaju izaći iz svojih zona komfora
kako bi našli druge načine spajanja kraja s krajem.
Pogrešno sam pretpostavio da je tip koji radi na štandu
Meksikanac.
Nije.
Čak sam upotrijebio španjolski, što ne valja.
Kad razgovaraš sa smeđom osobom,
prvo probaš s engleskim, pa u slučaju jezične barijere
prijeđeš na srednjoškolski španjolski.
Prvo engleski. „Mogu li…“
„Ne shvaćam, što?“
Čekaj, mogu ja to.
Hola.
Ja sam…
Prišao sam tom tipu na štandu
koji me podsjećao na amiga pa sam rekao…
Tj. „Kompa, kako si?“
Odgovorio je:
„Što mi to govorite?“
„Oprostite, mislio sam da ste Meksikanac.“
„Nisam Meksikanac. Grk sam.“
Grk?
Sranje, ni blizu.
„Oprosti, kasno je, umoran sam. Mogu li dobiti dva tacosa?“
„Kako to misliš ‘Mogu li dobiti dva tacosa?’“
„Maločas sam ti rekao da sam Grk, a ne Meksikanac.
Ne prodajem tacose.
Prodajem giros.“
„Giros?“
Sjetio sam se natpisa na automobilu
za koji sam mislio da mu je ime ili takvo što.
Pisalo je G-I-R-O-S.
„Giros!“
Naljutio se.
„Ne izgovara se giros nego jiros.“
„Ovdje piše ‘giros’.“
„Izgovara se jiros!“
„Umoran sam, kasno je.“
„Što je ‘jiros’?“
„Nešto nalik na taco.“
„Daj mi dva.“
Naposljetku su tvrtke počele otvarati vrata
i dozvoljavati nam ulazak i reći ću vam odmah jedno,
Starbucks je moje grešno zadovoljstvo.
Slab sam na Starbucksov pult za vozače.
No razlika je u tome
da je jedno kad možeš ili ući ili naručiti na pultu za vozače,
no kad ti kažu da više ne smiješ unutra
pa ti kažu da opet smiješ,
nekako ti to nedostaje.
Jedva sam dočekao da uđem kad su rekli da se sve otvara.
Jedva sam dočekao naručivanje uživo i razgovor s osobom dok gledaš meni.
Nije mi smetalo.
Uranio sam.
Poveo sam pse, nije me bilo briga.
Ušetali smo u Starbucks.
Znam da su to napravili u Long Beachu.
Ne znam jesu li ovdje, no stavili su naljepnice na pod.
Pa sam stajao na vražjoj naljepnici.
Psi pod mišicama, uživamo.
Izgledam kao trećašić dok stojim.
Samo čekamo, uživamo.
Neka gospođa iza mene primijetila je da nosim pse.
Očito joj je zasmetalo što nosim dva psa,
no umjesto da kaže: „Oprostite, ispričavam se, zdravo, bok, hola,“
počela je s onim…
Čuo sam to i pomislio: „Sranje! Koronavirus!
Ne vidim nikakve naljepnice!
Ispao sam iz sustava!“
Rekla je: „Nisam zaražena.
To su terapijski psi?“
„Čivave su.
A ove nisu nimalo poput terapijskih pasa.“
„Smiju li biti unutra?“
„Znate, nisam pitao.
Nisam ih htio ostaviti u autu.
Neću ostati, samo ću naručiti piće.
Neću ih ni spustiti. Oprostite.“
„Jesu li barem čipirani?“
Pitat ćeš Meksikanca jesu li mu psi čipirani?
Nasreću… „Sljedeći.“
„Hvala Bogu.“
Približio sam se pultu, no brinem se
jer sam zbog gospođe bio napola uvjeren
da radim nešto loše
i da će me prekoriti ili izbaciti.
Trudim se ne gledati konobara u oči.
Samo gledam meni, a on kaže: „Psi.“
„Bok, stari, oprosti za to. Žao mi je.“
„Baš su slatki!
Kako se zovu?“
„Ovo je Vinnie, a ovo Risa.“
„Tako su slatki.“ „Hvala.“
Vidim još jednu konobaricu koja kaže: „Vidim pse!“
„Oprostite.“
„Preslatki su.
Kako se zovu?“
„Ovo je Vinnie, a ovo Risa.“
„Baš su slatki.“ „Hvala.“
Naručio sam što sam htio, a konobarica je učinila ovo…
„Da?“
„Moram vam nešto reći u vezi s vašim psima, dobro?“
„Oprostite, nisam ih htio ostaviti u autu.“
„Što će mali popiti?“
„Pa…
iako bih vrlo rado podijelio kavu sa psima,
čivave i kofein ne idu zajedno.“
„Ne, blesane.“
„Možda bi tvoj psići htjeli psićucci…“
Vidite kako to ide?
Sad ste glasni.
Za naljepnice ste mislili: „Baš nas briga.“
No ludite za prokletim psićuccinom.
Oprostite. Bilo kako bilo…
Kad je rekla „psićuccino“, pitao sam: „Što je to?“
Gledam meni i misli: „Ne vidim to sranje.“
„Blesane, psićuccino je samo mala šalica
u koju stavimo šlag.
Tako možete uživati u napitku,
a da i vaši psići u nečem uživaju.“
„Bože.
Obožavam to.
Koliko koštaju?“
„Besplatni su.“
„Recite mi još.“
„Dva besplatna psićuccina za vaša dva mala psića.“
„Mogu li dobiti još jednog?“
„Preskočili smo trećeg psića?“
Mene.
Uzbuđeno sam joj rekao: „Znate li
koliko ste me razveselili s tim psićuccinom?“
„O, da.
„Rekli su nam da ljudima sa psima
uvijek ponudimo besplatan psićuccino.“
„Znači, u redu je što sam došao sa psima?“
„Da, uvijek su dobrodošli.“
Moram vam reći, veoma sam sitničav.
Toliko da sam rekao:
„Možete li to reći glasnije?“
„Psići su uvijek dobrodošli!“
Neću lagati, osjećao sam se kao Canelo.
Nisam odolio.
Okrenuo sam se i rekao: „Hej, jesi čula, kučko stara?“
„Bila sam ondje kad je Punaško dobio otkaz.“
Što god rekli ili učinili,
netko će naći način da to prikaže u lošem svjetlu.
Već sam dobio e-poruku o tome da sam izveo onu šalu
da me ništa na planetu ne voli više od mojih pasa, čak ni moj sin.
Netko mi se javio i rekao: „To će ga veoma pogoditi.“
Zna on to!
Veoma ga volim.
Uskoro će navršiti 25 godina.
Ima 24 godine.
Frankie ima 24 godine.
Hvala na pljesku, nije se odselio.
Nedavno sam dao intervju
i netko me ispitivao o sinu.
Rekli su: „Gabriele, uvijek spominješ sina
u specijalima.
„Možemo očekivati neke nove priče?“
„Ne baš nove priče koliko…“
Jer moj sin ide svojim putem.
Ide svojim putem, ima svoj život i to je sjajno.
Međutim, imam stare priče koje nikad nisam ispričao,
na što je rekao: „Slobodno.“
„Omiljena priča mi je zapravo ona prva.
Godine 2007., kad sam ga nabavio…”
Neki od vas znaju da mi je tehnički posinak,
ali mi se nikad nije sviđala ta riječ.
Sin mi je, da.
Sin mi je ili poslijeprodajno dijete.
Nema sive zone.
Bilo kako bilo, 2007. je i zbog nekog razloga doma provodim Noć vještica.
Ovako stoje stvari.
Komičari nastupaju svaki dan u godini.
Nijedan mi dan nije svet.
Radim na Božić.
Radim na Silvestrovo, Valentinovo, Sv. Patrika,
rođendane, blagdane, posebne prigode, sve.
Mama mi je rekla: „Radi ako imaš posao.“
Moraš raditi, osobito ako imaš dobar posao.
Da ti ga netko ne otme.
Ako misliš raditi, daj sve od sebe.
Stoga se veoma rijetko dogodi da ne radim na Noć vještica.
Mama mog sina je rekla…
„Mislim da je tako guba što si danas kod kuće.
Budući da je ovo Frankieju prva godina
da smo samo nas troje, što misliš o ovom?
Mogao bi ga večeras odvesti u maškare
a ja ću ostati i dijeliti slatkiše?
Tako ćete imati priliku upoznati se,
razgovarati, smijati se.
Što misliš?“
„Dušo, znaš što, to je sjajna ideja.
Baš mi se sviđa.
Prepusti to meni. Frankie! Hajde, idemo u maškare.“
„Što je s mamom?“
„Ostat će kod kuće.“ „Jupi!“
Sjeli smo u automobil.
Odveo sam ga u „onu četvrt“.
Znate što želim reći.
Gdje daju velika pakiranja slatkiša.
Da. Parkirali smo auto i počeli šetati ulicom.
Nisam nosio kostim, samo sam mu bio podrška.
On se maskirao, ja sam bio ja.
Neki su se prenerazili kad smo im pokucali.
Jedan je rekao…
„Punaško osobno!“
„Bože, nikad me tako nisu zvali.“
Nisam znao što reći. „Taj sam.“
U jednoj su kući rekli kad su izašli:
„Bože, pa ti si poznat!“
Reagirao sam ovako…
Prošli smo ulicu uzduž i poprijeko.
Kad smo se vratili do auta, kantica je bila prepuna slatkiša.
Vratili smo se doma, a nije prošao ni jedan sat.
Ušetamo unutra, a Frankiejeva mama je bijesna.
„Koji je ovo vrag?“
„Molim?“
„Rekla sam ti da odete u maškare.“
„Otišli smo. Pokaži joj ulov.“
„Nije poanta maškara u tome da dobijete slatkiše.“
„Vraga nije.“
„Koja je bila poanta?“
„Da provedete vrijeme zajedno, nasmijete se,
razgovarate i upoznate se.
Nećeš to stići u jedan sat.
Možeš li ga za mene odvesti još jednom
na barem jedan sat?“
„Dušo, shvaćam, ne brini, prepusti to meni.“
Rekao sam: „Frankie, hajmo. Isprazni kanticu. Druga runda.“
Izašli smo i sjeli u automobil…
Nisam htio opet od vrata do vrata pa sam rekao: „Imam ideju.“
Odveo sam Frankieja u Walmart.
Kad smo stigli me pitao: „Što radimo ovdje?“
„Ne brini, gledaj.“
Ušli smo pa sam mu rekao: „Uzmi kolica.
Slijedi me.“
Odveo sam ga sve do dijela sa slatkišima.
Čim smo stigli, zaustavio sam kolica.
Unio sam mu se u facu i rekao:
„Imaš točno 30 sekundi da natrpaš što više slatkiša možeš.
Spreman? Kreni!“
Ukipio se.
Rekao sam: „Vrijeme istječe.“
„Bože!“
Pogledao je vrećicu i bacio u kolica.
Pogledao je drugu i bacio u kolica.
Kad je uzeo treću…
„Gotovo!“
Tad sam ga prvi put čuo da je rekao: „Sranje!“
Znao je da je potratio zlatnu priliku
onih prvih nekoliko sekundi.
Sjeli smo u automobil, otvorio sam tri vrećice
i istresao ih u kanticu te mu rekao: „Gledaj, Frankie,
kad dođemo kući
ne smiješ reći svojoj mami da smo bili u Walmartu.“
„Zašto ne?“
„Jer će reći da smo varali na maškarama.“
„Ali bolje je ovako.“ „Znam.“
Stigli smo kući i, naravno, promijenila je ploču.
„Vratili ste se. Dobro ste se proveli?“
„Odlično smo se proveli. Zar ne, Frankie?“
„Dobro. Frankie, daj mi svoje slatkiše.“
„Zašto, mama?“
„Jer ih moram pregledati da se uvjerim da su sigurni.“
„Zašto ne bi bili sigurni? Sve smo ih…“
„Začepi, idiote!“
Skoro je sve uništio.
Dao joj je kanticu čiji je sadržaj
odmah istresla na stolu ispred nas.
Primijetila je.
„Ovdje ima mnogo istih slatkiša.
Mnogo istih slatkiša.
Možeš li objasniti zašto ima toliko istih slatkiša u Frankiejevoj kantici?“
„Ne znam što reći, dušo,
mnogi slijede trendove u ovoj četvrti.
Ne možemo natrag u onu četvrt jer imaju kamere
i prepoznat će nas i ne želimo biti takvi.“
Prošla je jedna godina.
Bio je 31. listopada 2008.
Iz nekog razloga opet ne nastupam na Dan vještica.
Moja se cura uzbudila.
„To je znak.“
„To je znak da moj agent zabušava.“
Pohvale Mattu, znam da si ovdje. Oprosti za šalu.
Odlično ti ide, hvala na ovome,
ali te si godine podbacio, pa…
Bilo kako bilo…
Frankiejeva je mama rekla: „Znaš što? Mislim da bi…
Možda, samo možda, ovo mogla postati tradicija.
To bi moglo biti nešto vaše:
vas dvojica idete u maškare,
a ja ću ostati i dijeliti slatkiše.
Nešto vaše.“
„Znaš što, dušo, zvuči dobro.
Frankie, hajde, idemo u maškare.“
„Što je s mamom?“ „Opet ostaje doma.“
„Jupi!“
Izađemo i sjednemo u auto.
Nagnem se i pogledam Frankieja i kažem:
„Frankie, razmišljaš li što i ja?“
„Walmart!“
Dovezemo se pred Walmart.
Uđemo unutra i kažem mu: „Uzmi kolica.
Slijedi me!“
Odvedem ga sve do dijela sa slatkišima.
Čim smo došli, zaustavio sam kolica i unio mu se u lice.
„Frankie, imaš točno 30 sekundi
da natrpaš što više slatkiša možeš.
Spreman? Kreni!“
Navodno je taj seronja trenirao cijele godine za to.
Čim sam rekao „Kreni!“, rukom je rušio sve s police.
Bacao je vrećice slatkiša u kolica.
Bila su dupkom puna za 10 sekundi.
Čvrsto sam uvjeren da sam tad dobio dijabetes.
To je priča koju sam pričao na zabavama
i samo bliskim prijateljima, a tek nedavno na pozornici.
Jednom me prečuo dok sam je prepričavao
i rekao: „Stvarno? I dalje?“
„Priča je dobra!
Heroj si!“
Nešto se dogodilo.
I jedan je dan htio razgovarati sa mnom,
uhvatio me nespremnog.
„Možemo li razgovarati?“
„Da, što je bilo?“
„Želim ti nešto reći.“
„Što je bilo?“
„Važno je.“
„U redu.“
„Ozbiljno je.
Možeš li, molim te, sjesti?“
„Koliko je tjedana trudna?“
„O čemu govoriš?“ „O čemu ti govoriš?
Nemoj me plašiti, stari.“
„Riječ je o nama.“ „U redu.
Što je bilo?“
Rekao mi je…
„Možeš li me prestati ismijavati?“
Dirnulo me kad je to rekao
jer sam znao da mu je teško to spomenuti.
„Koliko se dugo tako osjećaš?“
„Cijeli svoj život.“
„Jesi li prije pokušavao nešto reći?“
„Da.“
„Što sam rekao?“
„Da nanesem dezodorans.“
„Upalilo je.
Gledaj, Frankie, ovaj…
Nisam znao kako biti otac, u redu?
Radilo se o tome da nisam htio neke stvari.
Znao sam da se ne želim derati na tebe,
a svakako sam znao da te nikad ne želim udariti.
Pa sam radio najbolje što sam mogao s onim što sam znao raditi.
Ismijavao sam te!“
„To se zove sramoćenje.“
„Ove godine.
Shvaćam ako ne želiš da više pričam priče ili viceve
ili se jednostavno šalim.“
Nisam ga htio rastužiti, a nisam ni htio biti tužan jer sam ga rastužio.
„Reći ću publici da smo razgovarali.
Kako bi shvatili zašto ubuduće
više neće biti priča o Frankieju.“
„Zašto je to važno?“
„Jer će misliti da si umro ako im ne objasnim
zašto sam te prestao spominjati.“
„Ne želim…“ „Ne želim ni da misle da si umro.“
Zagrlio sam ga i podsjetio ga da ga volim
jer ga veoma volim i nadam se da to zna.
Mislim da puno problema i frustracija s kojima se suočavamo već neko vrijeme
proizlaze iz toga što više nisam s njegovom mamom.
Nemojte misliti da ću se početi šaliti na njezin račun.
Neću.
Nemam ništa loše reći o ženi s kojom sam proveo
gotovo 14 godina.
Ništa loše, ništa negativno, ništa pogrdno, ništa…
ništa manje od sjajnog.
Samo dobre vibracije, u redu?
Nemam ništa loše reći o njoj.
I ne samo zato što sam potpisao dokument
da neću govoriti ništa loše.
Jer ona je u konačnici i dalje majka mog sina
i moram se pobrinuti da me i dalje podržava
u ulozi njegova oca.
Zato moraš ostati smiren.
Reći ću vam da nisam dobro podnio prekid.
Prekid s njom bio je prvi pravi…
Bila mi je prva ljubav.
Samo ću to reći, bila mi je prva prava ljubav.
I nisam ga dobro podnio.
Netko bi vam trebao slomiti srce s 12 godina.
Kad se zatreskate.
Tad biste to trebali doživjeti, a ne u 40-ima.
Trebali biste to doživjeti kad ste mladi i otporni.
Shvatite da nećete uspjeti pa ste shrvani.
„Ne!“
A ja…
Da.
A ne kad ste u 40-ima.
Neću ulaziti u detalje,
samo ću vam da sam bio na benzinskoj
i dobio SMS kad je sve bilo gotovo
u kojem je pisalo: „Dokumenti su potpisani.
Službeno je, predani su.“
Pomislio sam: „Opa, u redu.“
Sjeo sam u auto, pokrenuo ga i stavio u brzinu.
Onda me pogodilo.
Onda je postalo stvarno.
Onda sam pomislio: „Bože.
Više se ne mogu vratiti kući.“
To više nije opcija. Zabrljao sam.
Ne mogu se vratiti u svoj nekadašnji dom.
Moram okrenuti novi list na benzinskoj.
Totalno me prebacilo.
Neki su se pitali kad sam nedavno prekinuo turneju
radi li se o drogi, alkoholu,
mentalnom zdravlju?
Bio je to moj prvi prekid.
Kako sam mogao biti smiješan
kad sam stalno plakao?
Znate? Bilo je loše.
Već ste me gledali, znate da nikad to ne spominjem.
Dotaknuo sam dno života.
Nikad nisam bio tako tužan, ranjiv, depresivan, usamljen,
sve u isto vrijeme.
Kad sam dotaknuo dno života, našao sam…
Tako je, country glazbu.
Zna kad ste tužni i kad ste slabi.
Zna kad ste ranjivi i kad vam treba nešto da popuni prazninu.
Prije sam je odbijao.
Pogledao bih joj u lice i rekao:
„Nosi se s tim ranjenim slomljenim srcem.“
No ne tad. Ovako se zbilo.
Sjedim u automobilu i toliko plačem da mi se suze slijevaju niz obraze
i miješaju sa šmrkljima.
Miješaju se s mocosima.
Miješaju se s mocosima,
a onda s babom, mojom slinom.
Lice mi proizvodi tri različite tekućine
u isto vrijeme.
Vrat mi je nalikovao tripicama. Bilo je loše.
Trebalo mi je samo malo limuna. „Eto ga, to je to.“
Ispuštam grozne zvukove, a ne želim se slušati,
pa sam upalio radio i počeo pritiskati gumbe.
Okrenula se country radiostanica.
Odmah sam znao da slušam country
i nisam pokušao promijeniti stanicu
jer sam pomislio, znaš što?
Zaslužujem patiti još više
zbog grešaka i ljudi koje sam povrijedio.
Pustio sam da svira.
U nedogled.
Slušao sam country više od jedan sat
i došao do sljedećeg zaključka:
postoji barem jedna country pjesma koja te dira ravno u srce
jer osjećaš da ju je glazbenik napisao
posebno o tebi i tvom životu
zbog količine pogođenih detalja.
Skidam kapu country pjevačima i umjetnicima.
Veoma ste vješti u tome,
što postane jasno tek kad se nađeš u određenim životnim situacijama.
Tulim u autu i odjednom na radiju
čujem ovo…
Prošlo je sedam dana
Otkad si je vidio
Kako zna da je prošlo toliko dana?
Ne možeš prestati misliti na nju
Jer svaka sitnica koju radiš ili kažeš
Još je jedan razlog za prekid, znadeš
I sad sjediš u svom automobilu
Sasvim sam
Kako zna?
Neka prestane!
Nije prestao, još te šuta na tlu
i podsjeća te koliko si govno.
Trebao si ostati kod kuće I zaključati vrata
No bio si vani sa ženama juče'
A sad sjediš u svom automobilu
Sasvim sam
Već je prošlo više od jedne godine,
a postavlja se stalno isto pitanje:
„Što sad?
Hoćeš li početi ispočetka, vratiti se u igru,
naći djevojku, naći ženu,
osnovati novu obitelj, što ćeš?“
„Imam pse.
Dobro sam.“
Znam kako je biti dugo sam
i znam kako je biti dugo u vezi.
Oboje ima dobrih i loših strana.
O tome mogu govoriti samo u ime tipova.
Nekih tipova.
Jeste li bili sami tako dugo da se počnete pitati
je li to vaša odluka ili ne?
Onda se ulovite kako govorite:
„Možda ostanem sam zauvijek, nitko me ne želi.“
Nitko me ne želi
Neki se smiju jer znaju nekog takvog.
Mnogi šute jer je riječ o njima.
A onda primijetite da samo treba
nekoliko malih promjena,
nekoliko malih prilagodba da se vratite u igru.
Možda promijenite frizuru.
Počnete se bolje odijevati.
Možda se počnete tuširati i tako to.
Netko to primijeti i pruži vam šansu
i sad ste opet u igri.
Nema boljeg osjećaja na svijetu
od ulaska u nov novcat odnos
jer ste presretni.
Presretni ste, najoptimističnija ste osoba na svijetu.
Tad vam ništa ne može pokvariti dan.
Može vam pobjeći autobus na putu do posla.
„Doći će drugi.“
Mogu vas otpustiti.
„Nije bilo suđeno.“
Tako ste prokleto sretni.
Onda počnete razmišljati o svom životu prije odnosa
i sjetite se mobitela
koji nikad nije zvonio.
Mislili ste da je pokvaren jer nema SMS-ova.
Pogledate ulazne poruke, ništa.
No čim uđete u nov novcat odnos,
poput magije, vaš mobitel…
SMS. Zvrnd!
Na društvenim mrežama javlja vam se mnogo ljudi.
Obraćaju vam se ljudi na ulici pa kažete na glas:
„Gdje su bili svi ti ljudi kad sam bio sam?“
Odgovor: bili su tu cijelo vrijeme.
Razlika je u tome da niste bili toliko sretni.
Otkrio sam da je sreća
nešto najprivlačnije na svijetu.
Tko se ne želi družiti s nekim tko je pozitivan?
Osim ako imate koronavirus. Nema veze.
Fino, ugodno. Dobro društvo.
Dobra energija.
Znate tko stvarno primijeti koliko ste zapravo sretni
kad uđete u nov novcat odnos?
Druge žene.
Ne tvoja žena.
Druge žene.
Ne mogu ne primijetiti koliko ste sretni.
Bulje u vas i upiru prstom.
„Pogledaj ga.
Pogledaj kako je sretan.
Sigurno to mogu promijeniti.“
Sad ste krv u moru, a morski psi kruže.
A ako nikad niste bili lovina,
to je nešto najstrašnije na svijetu.
Jer obično prekasno saznate da vas love.
Gledate svoja posla, u odnosu ste,
trudite se da to uspije i evo njih.
Nisi se ni snašao, prekasno je, ščepala te
i prikliještila na zadnjem sjedalu.
Počela je skakati.
Skače na…
Baby shark
Više nećete gledati tu pjesmu istim očima, nema na čemu.
Jer volim davati.
Znam.
Daju mi signal. U redu, ovaj
Netflix mi daje do znanja…
da je moj jednosatni specijal
37 minuta i 30 sekundi dulji nego što bi trebao biti.
Da nastavim?
Da nastavim?!
Netflixe.
Ljudi su rekli svoje.
Moram ovo reći na glas
zbog pravnih razloga.
Službeno sam ispunio ugovornu obvezu
prema dobrim ljudima iz Los Angelesa
i Netflixu.
Nastup je tehnički gotov.
Od ovog trenutka nadalje,
ne smijete se naljutiti ako vam se nešto ne sviđa
ili nije smiješno.
Ne smijete. Jer niste platili za to.
Nastup je sada gotov. Ovo je sad druženje s Punaškom.
Odjebi.
Punaško!
Hvala.
Nastavit ću, no mogu li uzeti sok?
U redu.
Opa, pogledajte.
Oprostite.
Zato sam rekao da je nastup službeno gotov.
U redu.
Dižem čašu u čast Los Angelesa i svih susjednih okruga
i svih vas koji ste večeras ovdje,
salud!
Želim vam ispričati još nešto
prije nego me opet prime emocije.
Ranije sam prokomentirao
da ne znate neke stvari o meni
koje će poslije doći na red.
I…
Volim te
Sljedeća… Volim i ja tebe, možda ne nakon priče.
Ne zaboravi me.
Priča koju želim podijeliti s vama dogodila se prije mnogo godina,
no brine me kako će proći na temelju današnjih pravila.
Drugačije ću vam je ispričati.
Prvo ću vam odati kraj, pa onda kako se sve dogodilo.
Poput Star Warsa.
Kad vam prvo odam kraj,
omogućujem ljudima s djecom da donesu odluku.
Zato… Eto, već odlazite. Vidim kako stvari stoje.
Žao mi je. Ne možete ostati? U redu.
Slijedi kraj priče.
Kad sam sišao s pozornice,
bio sam potpuno gol.
Krećemo.
Prije više od 15 godina
imao sam nastup s prijateljem Martinom.
Tako je.
Órale!
Nastupali smo zajedno u Orlandu u Floridi,
i to u stand up klubu Improv.
Improv je nacionalni lanac stand up klubova.
Ima ih nekoliko u Los Angelesu, sjajni su.
Razlikuje se od bilo kojeg drugog u zemlji
po tome što je garderoba zapravo na bini.
Ne samo da je na bini, već je na drugom katu.
Izađete kroz vrata i stepenicama se spustite na binu.
Martin me najavio jer je bio voditelj.
„Gabriel Iglesias!“
Spušta se debela Pepeljuga po stepenicama, u redu?
Pruži mi mikrofon, zagrli me
i šapne mi nešto na uho.
„Stari, naruči tekilu, objasnim ti poslije.“
„U redu.“
Krenem s nastupom i proleti 30 minuta.
I…
Potpuno sam zaboravio na Martinov zahtjev.
Krajičkom oka primijetio sam kretanje, okrenuo se
i ugledao Martina koji maše rukama.
„Kvragu, zaboravio sam.
Baš bi mi godila čašica tekile.“
Stiže Martin s poslužavnikom.
Na njemu su dvije čašice.
Sigurno želi da nazdravimo publici.
Tko zna. Utorak je.
Spustio se u prvi red,
u kojem je tijekom nastupa valjda uočio neku djevojku.
Htio je da mu kao prijatelj pripremim taj magičan trenutak
kako bi s njom popio tekilu, kako bi je impresionirao,
kako bi, znate…
Martine!
Baby shark!
„Mislim da moj prijatelj želi nazdraviti s tobom.“
Bila je uzbuđena, sretna i rekla je: „U redu!“
Martin je to čuo i dodao gas.
„Hajdemo piti pića s tijela!“
Ustala je i rekla: „U redu!“
Publika je podivljala.
„Koji vrag se događa?“
Martin je zgrabio limetu s poslužavnika i natrljao se njome po vratu.
Onda je uzeo sol i posipao je po vratu.
Onda mu je ona istrgnula limetu iz ruke
i natrljala se njome posvuda po grudima
jer je kurva.
Odjednom su se ljubili u prvom redu,
a publika je podivljala.
Martine!
Otišli su skupa, a ja sam se naljutio.
Nisam dobio tekilu!
Za nekoliko minuta se na bini
pojavio neki tip s čašicom u ruci
i rekao: „Punaško, popij moju!“
Dao mi je svoje piće.
„Hvala, stari, cijenim to.“
Dignuo sam čašicu i rekao: „Za Orlando!“
I svi su klicali.
Onda sam ispio piće, svi su klicali,
pa sam mu vratio čašicu, pozdravio ga, nakon čega je otišao.
Za nekoliko minuta pojavio se neki drugi tip.
U ruci je imao čašu.
Ne čašicu, nego čašu.
Došao je pred binu, dignuo je i rekao:
„Hej, Punaško, uzmi moju!“
Uzeo sam čašu dupkom punu crne tekućine.
„Što je to?“
„Jäger.“
„Molim?“
„Jäger!“
Prepao me jer nije zatvarao usta.
„Jäger!“
Pomirisao sam piće i rekao: „Bit će veselo.“
Podignuo sam čašu i rekao:
„Za Orlando!“
Svi su klicali, a onda sam naiskap popio dvostruki Jäger.
Imao je grozan okus, kao sirup
kojem je istekao rok.
Tip me pitao: „Što misliš?“
Nisam htio biti drzak.
Dao mi je svoje piće, pa sam stisnuo zube i rekao:
„Dobro je, zagrcnuo sam se.“
Za kašalj!
Dao sam mu šalicu,
podigao ju je i onda je…
Polizao cijeli rub.
Pogledao sam dovoljno epizoda Law & Order: SVU da znam
da ću biti suučesnik ako počini neki zločin.
„Stari, što radiš s čašom?“
Nije mi htio ništa objasniti, samo se smijao.
Samo ga slijedim i ispitujem.
Ne želi mi reći.
Nisam obraćao pozornost.
Nisam shvatio da se stvorio mali red
s druge strane pozornice
sačinjen od ljudi s čašicama Jägera.
Moj je problem što sam pijanac.
Očito.
I imam pravilo.
Ako sam u kafiću, na mjestu gdje se pije,
ne odbijam poslano piće.
Kažem hvala, uzmem čašicu i pitam konobara tko ju je poslao
kako bih ga pogledao u oči i zahvalio mu
i kako bi ta osoba vidjela da sam je stvarno popio.
Slanje pića smatram komplimentom.
Mislim da je sjajno nekom poslati piće
i sam to radim s dobrim namjerama.
Ako je ta osoba na šanku i kaže: „Fuj, ne.“,
to me vrijeđa.
„Fuj, seronjo.“
Ne želim da se ljudi tako osjećaju,
pa znam da ondje gdje se pije
neću odbiti piće.
Već sam utvrdio činjenično stanje
da se nalazim ondje gdje se pije.
Već sam popio dva pića.
Vidio sam što se događa
i tražio sam pomoć jer je to previše.
Pozvao sam zaštitara.
Vidio je što se događa, ali bio je zbunjen.
„Da vam pomognem s pićem?“ „Ne, glupane!“
Martin je negdje nestao, zaštitar je zbunjen,
pa sam ostao skroz sam.
Prišao sam im i počeo piti.
Uzeo sam prvu čašicu, dignuo je i rekao: „Za Orlando!“
Naiskap!
Drugu: „Za Orlando!“
Naiskap!
Treću: „Za Orlando!“ Naiskap!
Nakon otprilike 8 čašica nazdravljao sam:
„Za Nanando!“
Naiskap!
Nakon 12 sam nazdravljao: „Za Armanda!“
Naiskap!
Popio sam 17 čašica Jägera.
Ljudi su prestali gledati nastup
zbog stand upa,
gledaju katastrofu i ne žele otići
jer ih zanima što će se dogoditi.
Posegnuo sam za 18. čašicom.
Dok sam posezao za njom,
netko straga je viknuo: „Skini se!“
Odgovorio sam: „Ti se skini!“
Onda je ustao njezin dečko.
„Hej! Skinut će sve što i ti.“
Odjednom smo se počeli zabavljati.
Djevojka se popela na binu
i bila je prekrasna.
Ako je vjerovati Jägeru.
Stajala je pokraj mene, a bio sam toliko pijan
da sam jedva pričao.
Publika je počela skandirati.
„Skini se!“
Rekao sam da krećemo i bacio cipelu.
Ona je bacila sandalu.
Bacio sam drugu cipelu, a ona drugu sandalu.
Onda smo se izmjenjivali.
Završio sam samo u boksericama.
Ona je bila u sportskom grudnjaku i gaćicama
i bila je na redu i svi smo to znali.
Mislim da bih zato mogao nastradati
jer sam je poticao.
Govorio sam…
„Vidjet ćemo nešto.
Ne znam što ćemo vidjeti, ali nešto hoćemo.
Ili kravicu ili mačkicu.
Nešto ćemo vidjeti.“
Čim je čula „mačkicu“
pobjegla je s bine,
a ja sam ostao stajati u boksericama.
Prepušten sam sebi.
Konačno se pojavio moj prijatelj.
Martin je izašao, sjurio se po stepenicama
i uzeo mi mikrofon.
Rekao je: „Briši na kat.“
Nisam pratio što se događa, samo sam gledao u pod.
Napio sam se, ovakav sam bio.
Poput kraja igrice Mortal Kombat.
Martin me udario jer ga ignoriram.
Rekao je: „Hej!“
Pogledao sam ga u lice.
Cijelo je bilo prekriveno solju.
Jer je kurva.
Rekao je: „Briši na kat!“ „U redu!“
Pokušao sam se uspeti, ali kako sam previše popio,
počeo sam hodati na sve četiri.
Poput vježbe igrača am. nogometa.
Uspeo sam se po stepenicama na sve četiri,
a kad sam došao do vrha, svi su klicali.
„Uspio je!“
I ja sam klicao: „Jupi!“
Martin me samo pokušavao otjerati.
„Dame i gospodo, još jedan pljesak za g. Gabriela Iglesiasa.
Ovaj je čovjek dao sve od sebe!
Gotovo se skinuo do gola za vas!“
Onda sam čuo:
„gotovo“.
Na ramenu mi se pojavio mali vrag.
Zvao se Jäger!
S vrha stepenica, tri, dva, jedan…
„Znate što…“
Bacio sam bokserice Martinu.
Pola publike vidjelo me golog iz profila,
a ostatak je vidio Pikachua.
Problem s pričom poput te
jest što ljudi propituju je li se dogodila.
„Kako je moguće da se toliko detaljno
sjećaš takve priče ako si toliko popio?“
Iskreno, ne sjećam se.
No snimili smo nastup.
Zato je znam napamet.
„Skinut će sve što i ti.“
Znam je napamet.
Ljudi me godinama pitaju:
„Jesu li tvoje priče stvarne?“
„Čujemo sve te lude priče.“ Bilo o meni i Snoop Doggu
ili Martinu ili mom sinu Frankieju.
Ljudi su uvijek dovodili u pitanje jesu li te priče
stvarno istinite.
U posljednjem specijalu uhvatio sam se u koštac s time.
Dosadilo mi je da me svi to pitaju,
pa sam na kraju specijala, kako bih dokazao da sam u pravu,
prikazao fotografiju svake priče koju sam ispričao
kako bi ljudi znali da su istinite.
A večeras…
neće biti drugačije.
Dakle…
Jesam li se stvarno skinuo na pozornici?
Ryane, pritisni gumb.
Zajebavam vas.
Mislili ste da ćete vidjeti bananu.
Oprostite, učinio sam to za sebe.
Bože.
Bili ste uznemireni, mislili ste: „Seronjo! Ovdje ima djece!“
Bože.
O nastupu me najčešće pitaju:
„Kakav ti je proces pisanja?“
Jednostavan je.
Ne pišem šale za stolom.
To mi užasno ide.
Pitajte Oscare.
Nešto mi se dogodi pa izađem na pozornicu to podijeliti.
Zadržim ono što je ljudima smiješno
i dorađujem ono što nije dok ne izmamim smijeh.
Prije više od 15 godina, moj prijatelj Ivan, koji je…
On je moj najstariji zaposlenik.
Nije star poput „Ljubim ruke.“ Dugo već radi za mene.
Od prvog dana.
Ivanov prvotni posao bio je snimanje nastupa kamkorderom.
Zbog riječi „kamkorder“ trebali biste znati
kad je to bilo.
Jer neki pitaju: „Što je kamkorder?“
Nešto kao Snapchat našeg doba.
Dakle, Ivan bi snimio nastup
pa pospremio kamkorder i tronožac
i gomilu kaseta u torbu.
Bila je glomazna, ne kao mobitel.
Otišli bismo u hotel,
maknuli zaštitnu plastiku s TV-a,
spojili kamkorder i pogledali nastup.
Tako bih provjeravao materijal.
Jednu smo večer otišli na večeru.
Ivan je spakirao torbu.
Našli smo se u predvorju hotela.
Ivan je ondje zaboravio torbu.
Kad smo se vratili s večere,
više je nije bilo.
Nikad nismo našli snimku.
Znam da neki misle: „Baš zgodno.
Nestala je snimka na kojoj se skida.“
Vama kažem: „Zašto bih uopće izmislio priču
koja bi mi mogla narušiti kredibilitet ili imidž?“
Ne treba mi pet minuta smijeha,
nego da ta snimka ne postoji.
Znam da postoji snimka kako radim nešto veoma sramotno,
što bih volio da se nije dogodilo.
Znam da će ovaj Netflixov specijal
pogledati veliki broj ljudi
i nadam se da će među njima biti osoba koja ima tu snimku.
Htio bih se sad obratiti toj osobi
dok je u dnevnom boravku.
Znam da imaš snimku.
Imam 50 tisuća dolara
koji čekaju samo tebe.
Čeka te zarada.
Svake me godine posljednjih četvrt stoljeća pitaju isto pitanje.
„Gabriele, toliko si godina komičar,
koji ti je najbolji trenutak karijere?“
Uvijek sam se trudio
ne isticati samo jednu stvar
jer sam doživio toliko nevjerojatnih trenutaka
u posljednjih 25 godina.
Znate?
Sviđa mi se što je moja mama vidjela toliko toga.
Vidjela je kako joj sin postaje uspješan,
da je odgojila nekoga tko svima iskazuje poštovanje
i tko je pokušao ostvariti svoj san.
Nikad nisam htio
odabrati određeni datum, vrijeme ili događaj kao presudan
kad god bi me pitali:
„Koji ti je najveći trenutak karijere?“
Mislim da je problem u tome
da kad bi me netko to pitao u ponedjeljak…
„Gabriele, koji ti je najveći trenutak karijere?“
Mislim da znam odgovor.
Žao mi je, ne pokušavam vas obmanuti.
Ovo nije najveći trenutak moje karijere.
Ovo je najveći trenutak mog života.
Ako umrem sutra, učinio sam sve što sam ikad htio,
a i više od toga.
Mislim da sad želim reći još samo jedno.
Zaustavila me policija
dvije minute nakon izlaska autom iz Krispy Kremea.
Skrenuo sam lijevo umjesto desno,
ali nisam obraćao pozornost zbog kutije.
„Dobit ćeš svoje kod kuće!
Bila si veoma zločesta!
Veoma zločesta!“
Nisam pazio, krivo sam skrenuo.
Poslije.
Policajac je bio spor.
„Zaboravi, treba mu predugo.“
Stavio sam kutiju u krilo i otvorio je.
Taman kad sam sve htio smazati, policajac se pojavio na prozoru.
„Zašto sam vas zaustavio?“
Dao mi je na volej, rekao sam: „Jer vam je zamirisalo!“
Los Angeles.
Volim vas.
Vi ste moj dom.
Hvala za 25 godina.
Hvala za najveću večer mog života.
Nikad vas neću zaboraviti.
Hvala.
Ovaj je nastup posvećen uspomeni na Vincentea Fernandeza!
Muchísimas gracias!
Dame i gospodo, pljesak za Martina!
HVALA, LOS ANGELES #PUNAŠKOJEBIOVDJE
Zaplješćite za čovjeka koji je večeras ušao u povijest.
Vi i Gabriel Iglesias!
Sve što vam sad mogu reći jest da vas je ovaj cabrón,
Gabriel Iglesias, sve okupio kako bi ujedinio Los Angeles.
Svaku boju, sve moguće rase,
sve vjere, sve religije,
sve pozadine, sve kvartove,
svi su se ujedinili u smijehu
zbog g. Gabriela Iglesiasa,
dame i gospodo.
Poslušajte me, svi vi koji imate snove,
ovo su trojica malih Meksikanaca
iz prokletog geta, cabroni, u redu?
Istočni Los Angeles!
Istočni Los.
Long Beach!
Wilmington!
Tako je.
I kažem vam,
ako mi možemo slijediti svoje snove, možete i vi, cabroni.
-Molimo vas. -Što god to bilo!
-Nemojte se vaditi. -Ne može vam nitko ništa!
Nemojte se vaditi.
Ako mi to možemo, molim vas.
Znam da netko negdje gleda ovaj specijal
i da će ga inspirirati da učini nešto veliko.
Znam da sam prije nekoliko godina
bio u Philadelphiji i gledao nastup Kevina Harta
na stadionu za am. nogomet poput ovog.
Rekao sam: „Znate što, ako Kevin Hart to može, mogu i ja.“
Nadam se da netko večeras negdje gleda ovo
i kaže: „Znaš što, i ja to mogu.“
Molim vas, slijedite snove, kakvi god bili.
Potrudite se, žrtvujte se, jednostavno to učinite.
Prijevod titlova: Ivan Markota
Martine, je li se stvarno skinuo?
Je li se skinuo?
Jaja su mu mlatarala!
PUNAŠKO ĆE SE VRATITI…