Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Řekněte prosím své jméno.
Martin Moreno.
Ale znáte mě jako…
Martina!
Vystupuju s Gabrielem Iglesiasem přes 20 let.
Martin!
A jo, vyřvává moje jméno přes 20 let.
Pohni si, Martine!
To je víc než většina manželství. To je výhra.
Byla to neskutečná jízda.
Dostali jsme se z garáží, klubů a obýváků
do divadel, arén po celém světě,
a teď jsme na stadionu.
Komedie je prý subjektivní,
ale když vyprodáváte stadiony,
nejde o nic subjektivního.
Co můžou lidi očekávat?
Jednu z největších show, jakou kdy Los Angeles vidělo.
A nezapomeňte za každou cenu zůstat až do konce.
Konec vás bude zajímat.
Takže co ještě?
Bez dalšího zdržování
vám představuji živě z Dodger Stadium Gabriela Iglesiase!
KOMEDIÁLNÍ PROGRAM NETFLIX
STADIUM FLUFFY LIVE MULA SA LOS ANGELES
Los Angeles!
SJEDNOCENI SMÍCHEM
Fluffy!
Dokázali jsme to.
Ne já, ale my.
Díky moc.
Moc vám…
„Chce se mu brečet. Jo, chce.“
Nejsem tu ani 30 vteřin a už…
Díky moc.
Díky.
Spoustu z vás až teď zjistilo, že je Martin skutečný.
Protože ho konečně vidíte, že?
A pro Mexičany, jo, vypadá jako Machete.
Nebo Marco Antonio Solís.
Bělochům přijde jako Big Lebowski.
Páni! To bylo skvělé. Martin nekecal.
Začínali jsme v garážích a na zahradních grilovačkách,
patnáctinách, svatbách a…
teď jsme někde, kde jsme doma.
Dnešní večer je bezpochyby největší show, co jsem kdy udělal.
Jsem rád, že jste všichni u toho.
Tohle je…
Po covidu jsem nevěděl, co bude.
Chápete?
V roce 2020 se stala jediná pozitivní věc
a to fakt, že jsem shodil 30 kilo.
Díky. Jo.
Jo, shodil jsem 30 kilo.
Lidi říkají: „Prozraď své tajemství.“
A já: „Žádné nemám, sakra, zavřeli restaurace,
to je moje tajemství.“
Neuměl jsem vařit. To bylo to tajemství.
Griloval jsem si doma na Foremanu párky…
Byli jsme na turné v michiganském Kalamazoo,
když nám oznámili, že musíme domů.
Přijeli jsme domů a pustili televizi.
A sledovali jsme, jak nám lžou.
Nešířím konspirační teorie, ale pamatujete, co řekli?
„Budou to jen dva týdny.“
Jo, řekli nám dva týdny.
Že jo? „Dámy a pánové, prosíme vás,
abyste dva týdny byli doma se svými milovanými,
se svou rodinou, jen dva týdny, a my to vyřešíme.
Máme nové informace od doktora Anthonyho Fauciho.
Jen dva týdny, víc nepotřebujeme, jen dva.“
Omlouvám se za ten stereotypický bělošský hlas.
Ale žádný jiný hlas nepoužili.
Protože to je jediný hlas, který v době krize slyšíme.
Žádný jiný hlas není možný.
Nemůže to být…
„Zmlkni, kámo.
Jen dva týdny, jo? Jen dva.
Pojedeš domů za maminkou a tatínkem.
A jestli k vám přijde covid,
řekneš mu: ‚Čau, hele, není doma.‘
Přijď jindy, to neva.
Jen dva týdny.“
Jiný hlas to nemůže být.
Nemůže to být…
„Hele, tohle uděláte, sakra.
Pomažete domů, budete se držet zpátky,
a jestli se u vás objeví Covid,
dáte mu přes hubu, jasné?
Jen dva týdny.“
Jiný hlas to nemůže být.
Nemůže to být…
„Tak jo, bude to takhle.
Pojedete domů za svou rodinou, jasné?
A jestli…“ Černošskýmu hlasu se nesmějete?
To je fuk, je to vaše svědomí, ne moje. Já nic.
Jen dva týdny, tak nám to řekli.
Dva týdny a z dvou týdnů se staly dvě měsíce,
pak půlrok, pak rok a více.
A postupně nám říkali, kdo je covidem ohrožen nejvíc.
Ukázalo se, že to byli lidé nad 45 let.
Lidé s obezitou.
Tak jo.
Diabetici. To snad ne, do prdele?
Nejvíce ohrožení byli Hispánci a Afroameričané.
Jo. Pa, Felicie.
Ukázalo se, že mám 85 procent všech rizikových faktorů.
Nad 45 let, obézní, diabetik, vysoký cholesterol, vysoký krevní tlak.
Covid je podle všeho moje tinderová shoda.
Konečně chce nějaká svajpnout doprava
a jmenuje se Corona.
Jo.
Roušky se pořád nosí.
Někdo je nosí, někdo ne.
Někde se to vyžaduje,
někde je to dobrovolné.
Největší stížnost, kterou jsem na roušky slyšel, je, že divně smrdí.
A říkám vám, že ne, nesmrdí.
To vy smrdíte.
Cítíte to, co vám všichni celé roky říkali,
a konečně inhalujete to, co jsme inhalovali my.
Jo.
Budu k vám upřímný, moje rouška voní hezky.
Moje rouška voní jako Oreo a třímléčný dort, jo?
Pokud si k ní teď přičichnete,
bude z vás Krispy Kreme, protože tak hezky voní.
Chci ji zkusit prodat na OnlyFans,
třeba na tom vydělám.
Někteří ví? Chlípníci… jo, takže…
To, co teď řeknu,
není vůbec o politice.
Takže to tak neberte.
Vakcína.
Vidím vaše výrazy: „A je to tady.
Je to tady, já věděl, že to přijde.
Koukněte, má na čele ‚posilovací dávka‘.“
Nepřišel jsem vám říkat, co máte dělat.
Jen vám chci říct jeden příběh.
Naočkoval jsem se a neříkám to, abych měl vaše uznání.
Říkám to, protože jsem měl osmdesát pět procent rizikových faktorů.
V tu chvíli to byla ruleta.
A chtěl jsem pracovat.
Dostal jsem vakcínu, ale bylo to v době,
kdy když jste chtěli vakcínu,
nešli jste pro ni do lékárny.
Museli jste se objednat.
To bylo nutné, nemohli jste tam jen tak přijít.
Já to zkoušel.
Zkoušel jsem nasadit výraz.
Tohle funguje jen v Red Lobsteru.
Jo, v sobotu v osm by to v Red Lobsteru zabralo.
„Máte rezervaci?
To je Fluffy, udělejte muffiny.“
Ale na vakcínu jsem se objednal jako všichni.
Nebylo to blízko.
Byl tam malý mikrofon.
„Jak vám můžu pomoci?“
To dobře znám.
„Dám si jednu…
velkou vakcínu.“
„Pfizer, Modernu?“„Mám kupon.
Tu, co je zdarma.“
„Jeďte k okénku.“ Tak jsem popojel k okénku.
A tam úplně zabalený chlap,
měl na sobě tu, však víte…
Nastavíte mu ruku a oni vás bodnou.
Musíte tam zůstat
deset až patnáct minut, kdybyste měli alergickou reakci.
Seděl jsem v autě se zapnutým rádiem a klimou
a koukám, že tam protestují lidi.
A to je v pořádku.
Protestování je v pořádku a podporuju ho.
Mně vadí, když protestanti opustí chodník
a jdou za vámi.
Takže stalo se tohle.
Koukám, vidím protestanty a s jedním jsme si vyměnili pohledy.
Já v autě, koukal bych celý den.
Říkal jsem si: „No co?“
A paní, na kterou jsem se díval, se ke mně zničehonic rozešla.
„A do háje.“
Přišla k mému autu a začala mi nadávat.
Nikdy se mi nestalo, že by mi někdo cizí začal bezdůvodně nadávat.
Přišla a říkala:
„Jste takový hlupák!
Jak jste se mohl naočkovat?
Vůbec netušíte, co jste si dal do těla, idiote.“
Nevěděl jsem, co říct.
Já na ni: „Ujíždím si na chorizu, krávo.“
Vůbec netušíte, čím se ta vakcína musí prodrat,
aby vůbec měla nějaký efekt.
Musí se prodrat tunami choriza, chicharrónů, carnitas,
pečeného masa, hot dogů, boloňských špaget, lančmítu, menuda,
hovězího vývaru.
Musí projít zkouškou.
Ale jo, a ještě k tomu
jsme se snažili vyřešit tuhle show s Netflixem,
nový speciál.
A během pandemie v roce 2020
nebyla žádná šance na shromáždění ani pár lidí,
natož plný stadion.
Takže Netflix se vyjádřil jasně.
„Potřebujeme nový speciál co nejdřív.“
To bylo těsně před… to ještě nevyšla Hra na oliheň.
Pamatujete na…
Červená.
Říkáte si: „To je rasistické.“ Ne, to je přesné.
No takže Netflix řekl: „Jakmile bude možnost
nahrát nový speciál, musíme to udělat.“
A jak čas plynul,
objevily se dvě možnosti natočení speciálu na konci roku 2020.
Jednou z nich byla Florida a druhou Texas.
Texasané jásají?
Fajn, jásejte, jak chcete. Tam jsem dostal covid.
Jo, volové.
Takže…
Stalo se tohle.
V Texasu už jsem vystupoval,
ale nikdy ne v San Antoniu,
takže původní plán byl natočit speciál v San Antoniu
pro novou show Netflixu.
Nemohli jsme moc cestovat.
Pamatuju si, že nám říkali: „Neopouštějte svoji covid bublinu.
Neopouštějte ji.“
Takže v rámci proaktivity a opatrnosti
jsme tam jeli jako tým
a všichni jsme si řekli:
„Budeme v San Antoniu 30 dní.
Třicet show ve třiceti dnech a poslední den
natočíme nový speciál.“
Takhle jsem měl šanci znovu vystupovat,
protože jsem na jevišti nebyl rok.
Přijeli jsme tam a dali mi na výběr:
„Chceš zůstat v domě, nebo na hotelu?“
A já: „Nikdy jsem v Texasu nežil,
tak zkusíme dům.“
Zařídili nám luxusní Airbnb
a byl tam Martin, Alfred, kámoš Rick a já, byli jsme čtyři.
Byla to mexická verze seriálu The Real World.
Byli jsme všichni ve velkém domě.
Každý měl svůj pokoj
a já měl samozřejmě velký pokoj.
Chápete, ne.
Někteří říkáte: „Ne!“
Ano!
Otevřel jsem dveře, rozsvítil…
A říkám: „To je nádherný pokoj.
Páni! Je tak velký!“
A pak jsem si všiml díry ve zdi.
Napadlo mě: „To je divné.“
Přiblížil jsem se ke zdi,
a když jsem to udělal, viděl jsem, že to není díra,
ale obrovský šváb.
Řeknu vám, že nepřeháním,
ten šváb byl takhle velký.
Byl takhle velký.
Tuhle velikost jsem párkrát použil, když jsem přeháněl,
a říkám vám, že nepřeháním, ten šváb byl takhle velký, do háje.
Nemyslete si, že si myslím, že jsem pro šváby příliš dobrý.
Ne! Vyrostl jsem se šváby.
S mámou jsme bydleli v činžácích.
Vždycky tam byli švábi, ale byli jiní.
Zaprvé, byli takhle velcí.
Kalifornští švábi jsou jiní, víte?
Například když rozsvítíte světlo, tak utečou.
Ten v Texasu byl klidný.
V Kalifornii švábi reagují na zvuk a pohyb.
„Mazej!“
Zkusil jsem kalifornskou techniku na tohohle hispánského švába.
Řekl jsem…
A ten šváb: „Cože?“
Proboha, on není v mém pokoji, ale já v jeho.
A tu chvíli do pokoje vešla moje manažerka
a říká: „Sedí ti to ubytování?“
A já: „Jo, pokoj je nádherný, ale koukni na zeď.“
„Jejda, je tu ve zdi díra.“
A já: „Běž blíž.“
Došla ke zdi a říká: „To je ale mega šváb.“
A já: „Tobě to nevadí?“
A ona: „No, můj pokoj to není.“
Viděla, že mě ten šváb trochu znepokojuje, tak řekla:
„Mám se o něj postarat?“
Trochu mi to podrylo sebevědomí,
protože jsem velkej chlap a ona má tak 152 centimetrů.
Řekla: „Uhni, hlupáčku.“
Sundala si botu, stoupla si na židli,
chystala se to rozjet a řekla:
Jsem šedesát devítka.
Přibila ho na zeď.
Botu hodila na zem a obula si ji.
Kouknu na zeď a ten šváb se pořád hýbal.
Říkám jí: „Naštvala jsi ho.“
Začala se bránit.
„Hlupáčku, druhé kolo!“
Popadla botu, vylezla na židli,
chystala se to rozjet
a když ho chtěla podruhé přibít na zeď,
začal lítat.
Byl to šváb z Harryho Pottera!
Hele.
Mám z ní husí kůži.
Nicméně byli jsme tam 27 dní.
A 27. dne jsem se nějakým způsobem
z 30členného filmového štábu
jako jediný prokázal pozitivní na covid-19.
Nikdo jiný ho nedostal.
Ani Martin, ani Alfred, nikdo.
Řekl jsem Martinovi: „Nevím, kde jsem to chytl.“
A on: „Já myslím, že od toho švába.“
No, kromě toho covidu,
jo a mimochodem, upřímně se omlouvám městu San Antonio,
protože jsem s vámi měl nahrávat speciál,
a bohužel to z jasných důvodů nešlo.
Ale doufám, že chápete, že jsem to musel natočit dnes.
Kromě covidu a situace s vakcínami
jsem zjistil, že se ze mě někdo snaží vymáhat peníze.
Jo, a to jsme ani nebyli příbuzní.
Takže hele. Sledujte.
Volala mi moje manažerka,
že se jí ozval někdo,
kdo tvrdil, že má video
mého nevhodného chování s modelkami.
Chápete? Koukněte na ně.
Jste jako já.
„To chci vidět.“
Nechci urazit žádnou ženu,
která mi kdy dala příležitost.
Ale žádná nebyla modelka.
Možná pár cour z West Covina.
Ale nebyly to modelky.
Byly to slušné občanky. Díky.
Ten člověk tvrdil, že mám čas do devíti ráno
na to převést 50 tisíc dolarů na jeho účet,
jinak to video pošle do TMZ
a moje kariéra skončí.
Když jsem se to dozvěděl, bylo šest večer.
Propásl jsem termín o půlden.
Říkám si: „Zapnu si televizi, kouknu, jestli mám ještě práci.“
Zjevně o tom slyšíte poprvé,
protože žádné video není.
Chtěli mě zastrašit, abych jim dal peníze.
A tohle vám říkám, jen protože…
jen 50 tisíc?
Jako vážně? Moje kariéra má hodnotu 50 tisíc?
Nepochopte mě zle, někteří z vás se podivili.
Je to hodně peněz,
ale když jdete po celebritě,
padesát tisíc je fakt málo.
Abych to uvedl do kontextu, to samé udělali Kevinu Hartovi.
A po Kevinovi chtěli deset miliónů.
Deset miliónů.
Což mi napovídá, kde jsem
v žebříčku komediálního úspěchu.
Kevin Hart, deset miliónů,
a já jsem pro vymahače jako Groupon.
„Koho jsi obral?“ „V Rossu byl výprodej.“
Padesát tisíc.
Za 50 tisíc si nekoupíte ani Escalade.
To je jako Hyundai Sonata ve své nejlepší době.
Jen základní model.
Okénka se stahují ručně.
Padesát tisíc dolarů?
Ale na druhou stranu
jsem během pandemie pořád něco dělal.
V obýváku jsem dělal na filmu.
Jo. A nebyl ani na Pornhubu.
Už to vyšlo v kinech.
Jmenuje se to Space Jam, hraje v tom LeBron.
Los Angeles, díváte se na nový hlas Speedyho Gonzalese.
Díky.
Přišlo mi ironické, že najali nejpomalejšího Mexičana,
aby daboval toho nejrychlejšího.
Dva týdny po tom, co jsem roli dostal,
se ukázalo, že chtějí Speedyho Gonzalese zrušit.
Určitě jste slyšeli, že se šlo po dvou postavičkách.
Po Pepém Le Pewovi a Speedym.
Pepého beru.
Je dost přítulný.
Ale schovává to za to: „Olala, mon chéri.“
„Mon chéri.“
Jo.
Ale co udělal Speedy Gonzales?
Je to Mexičan a je rychlý. To není zločin.
V Montebellu se tomu říká jistota práce.
Tak jsem řekl: „Nedovolím, aby Speedymu ublížili.
Nesmí ho zrušit.“
Tak jsem ho bránil. Navíc to byla moje jediná práce.
Šel jsem na jediné místo, kde jsem ho mohl bránit.
Na Twitter.
A Twitter je hodně děsivé místo.
Opravdu.
Na Twitter se chodí hádat, argumentovat, obhajovat,
a můj kámoš říká: „Jestli chcete pozornost,
použijte hashtag,“ tak jsem to udělal.
Zveřejnil jsem tweet, ve kterém stálo: „Hele, #kulturorušení.
Jmenuju se Gabriel Iglesias
a jsem nový hlas Speedyho Gonzalese.
Nemůžete mě zrušit nebo mě chytit.“
A zveřejnil jsem to.
Netušil jsem, že když jdete na Twitter
hledat problémy,
najdete je.
Jo.
Všechny velké informační zdroje vzaly můj tweet
a použily ho v článku o kultuře rušení.
ABC, NBC, CBS, CNN.
Vědět to, použiju kontrolu pravopisu.
Zavolala mi rodina.
„Jsi hlupák? Co je to s tebou? Piš správně.“
Proboha.
O mém tweetu mluvili i na Fox News.
Fox News.
Víte, jak to vím?
Zavolal mi to můj autobusák Dave.
Byl nadšený.
Řekl mi: „Fluffy, sakra, jsem nejvíc hrdej.
Dokázals to, chlape. Jsi na Fox News.“
A já: „Zmlkni, jsi trotl.“
A on: „Amerika.“
Poděkovalo mi dokonce i Warner Bros. Pictures,
a než jsem se nadál, volal jsem s nimi na Zoomu.
Museli jsme si na Zoom zvyknout
a je to celkem pohodlné, ne?
Vidíte jen potud.
Takže abych se při volání na Zoomu zabavil,
dělal jsem ze sebe Púa.
A jestli se nesmějete, zeptejte se smějících se,
protože když jste jednou Pú, už jím zůstanete.
Po celém domě byl dětský pudr.
Bylo to tam jako v epizodě Narcos.
Takže jsem si volal
s režisérem, scenáristou a producentem Space Jamu.
Byli moc milí, moc povzbudiví a moc fajn.
Řekli mi: „Gabrieli, díky moc,
že jsi propůjčil hlas našemu filmu.
Vážíme si tvojí účasti.
Pokud máš nějaké otázky nebo obavy, ptej se.“
Díky.
„Máme na tebe otázku.“ Říkám, fajn.
„Jaký máš pocit z hlasu Speedyho Gonzalese?“
Řekl jsem: „Jak to myslíte?“
„Víš, některým lidem se zdá stereotypický.“
„Co na to říkáš?“
Řekl jsem: „No, to neznáte moji rodinu.“
Nemůžu mluvit za všechny hnědé,
ale můžu vám říct, že u nás doma
jsme Speedyho Gonzalese vnímali pozitivně.
Ve skutečnosti jsme v té době neměli jiné zastoupení.
Měli jsme jeho a Čmeláčího muže ze Simpsonů.
„Gabrieli, říkali jsme si, jestli bys nepropůjčil
postavičce svůj skutečný hlas?
Mohl bys ho trochu zmodernizovat, zrychlit ho.“
Řekl jsem: „No, při vší úctě
a vděčnosti za to, že byste mě nechali
změnit hlas tak ikonické postavičky,
musím říct, že až lidi ten film uvidí,
nechci, aby viděli mě,
ale aby viděli Speedyho Gonzalese.“
Řekl jsem, ať mu nechají původní hlas.
A pak se mě zeptali:
„Myslíš, že ten hlas zvládneš?“
Jak jsem tu roli dostal?
Nezapomeňte, že jsem neprošel konkurzem, jen mi zavolali.
Myslel jsem, že ví, že se hlasy živím
a že to zvládnu.
A tak jsem řekl: „Proč jste mě vybrali,
když jste nevěděli, jestli to…“
„No…“
„Potřebovali jste Hispánce do zálohy, co?“
A všichni tři udělali…
Říkám: „Nebojte, já jsem dva v jednom.
Máte Mexičana a máte člověka, který ten hlas zvládne.“
Takže tak.
Jo.
A pak se k hovoru připojil zvukař,
který dělá nahrávky ve Warner Bros.
Vím o něm jen to,
že mluví nahlas.
Připojil se k hovoru a řekl: „Gabrieli, jak se daří?“
Páni!
„Jak se daří?
Já jsem Steven, zvukař Warnes Bros. Pictures.
Uděláme to takhle.
Spustím tlačítko ‚nahrávat‘, a jakmile ho zmáčknu,
začneš mluvit jako Speedy Gonzales.
Vychytáme plynutí, tempo, časování,
a jakmile to zvládneme, uděláme film.
Může být?“ „Může být.“
„Gabriel Iglesias pro Space Jam: Nový začátek,
Speedy, první pokus.
Mikrofon, raz, dva, tři.“
„Raz, dva, tři.“ „Dobrá, jdeme na to.
Můžeš.“
Tak jo.
Hola, amigos, jsem Speedy Gonzales, nejrychlejší myš v Mexiku.
„¡Arriba! ¡Epa, epa, ándale!“
Režisér, scenárista a producent se zatvářili asi takhle…
„To bylo dokonalé!“
Řekl jsem: „Já vím, jsem Mexičan už dlouho.
A nemyslete si, že jako Mexičan umím zahrát
jen mexickou postavičku.“
Řekl jsem: „Já se hlasy živím.
Kdybych mohl,
nadaboval bych celý film sám.“
Vážně.
Sledujte.
Marťan Marvin.
„Jejda, můj modulátor.“
Yosemite Sam.
„Nenávidím toho králíka!“
Bugs Bunny.
„Jak to jde, doktore?“
Řekl jsem: „Můžete vyhodit ostatní herce.
Udělám celý film za polovinu plus zdravotní pojištění.“
Byl rok 2020, myslel jsem to vážně.
Říkám: „Bez zdravotních doplatků.“
Nejlepší na tom bylo,
že poslouchali.
Mohl se na mě podívat a říct: „Jsi hlupák.“
A já bych to vzal. Řekl bych: „Dobře.“
Ale asi žijeme v jiné době,
kdy jsou lidi vnímavější a ohleduplnější,
takže mě nechtěli zranit a řekli:
„Gabrieli, respektuji tvoji důvěryhodnost coby hlasového talentu,
baviče a člověka, ale mám svázané ruce.
Podepsali jsme smlouvy, předali jsme šeky.
Je to odborářský projekt.“ A já na něj: „Páni.“
Volal s námi i producent,
který je zodpovědný za finance.
Poslouchal režisérův monolog a řekl:
„Počkej.
Vyslechni ho.
Gabrieli,
Fluffy.
Drahý.
Tak spusť, chlapče.
Pokud se dohodneme, jak to bude?“
„Jak to myslíte?“
„No, jak to bude? Jakou máš sazbu?“
Řekl jsem: „Šušká se, že nedělám za méně než za 50 tisíc.
Můžu vám ukázat e-maily, které to potvrdí.“
Stejně nechtěli, ale to neva.
Vím, že budu muset bránit Speedyho Gonzalese,
protože kultura rušení bohužel taková je.
Víte co? Nepochopte mě zle.
Chápu, že někdo musí nést zodpovědnost, ale…
Mimochodem, když vám o kultuře rušení říkám já,
dostala se opravdu za hranici.
Protože jsem hrdý na to,
že nejsem komik, který dělá rozbroje.
Proto nemluvím o politice, náboženství a sportu.
Protože všechny tři věci rozdělují lidi.
Proto mluvím o jídle.
Protože jídlo lidi sbližuje.
Ano. Jen pokud nejste vegani.
V takovém případě můžete odejít. Je mi to fuk.
Je mi fuk, jestli urazím vás nebo váš salát, můžete jít. Nashle.
Jediný důvod, proč jsem na vegany tak drsný,
je, že jsem sám byl vegan.
Někteří z vás si říkají: „Ne!“ Jo.
Byl jsem vegan skoro rok.
Nejspíš si říkáte:
„Tak to jsi nebyl vegan, když to nebyl ani rok.“
Ale zamyslete se.
Každý, kdo někdy držel dietu, ví,
že je těžké změnit stravovací návyky i na týden,
natož na rok.
A lidi mi říkali: „Budeš lehčí.“
A nelhali.
Byl jsem lehčí, netrpělivější a bez přátel.
Takže jsem přišel říct, že jsem zpátky.
Takže…
Málem mě zrušili.
Málem mě zrušili,
protože jsem zveřejnil tweet s jedním z mých psů.
Někteří z vás už ví, že mám dvě čivavy.
Jo.
Lidi doma si říkají: „To není stereotyp.“
Já vím.
Máme dvě čivavy.
Mám pejska Vinnieho a fenku Risu.
Dohromady váží šest kilo.
Moje Risa má skoro dvě kila
a je jí 17.
Jo. Její vztek ji udržuje naživu.
Potvrdím vám všechny stereotypy o čivavách.
Jo, jsou pravdivé.
Opravdu jsou vzteklé.
Ale mě miluje.
Je jí 17, nemá zuby. Jazyk jí visí z tlamy.
Je rozkošná.
Zveřejnil jsem její fotku na Twitter s popiskem:
„Vezmu svoji nugetku na kuřecí nugetky.“
A označil jsem, „Chick-fil-A.“
Chápete?
Většina z vás si říká, že je to tam fajn.
„Škoda, že nevaří v neděli.“
A někteří z vás zamručeli…
Jo. Polovina z těch lidí jsou vegani.
Ta druhá půlka zahltila můj Twitter.
Můj feed na Twitteru překypoval ošklivými komentáři.
„Jsi hlupák, hrozný. Jaks mohl? Mysleli jsme, že jsi lepší.
Vážně, Fluffy, ty?“ A já netušil, o co jde.
U kultury rušení je problém v tom, že lidi jen útočí, a nevzdělávají.
Nic nevysvětlí.
Jen útočí a čekají, že víte proč,
že je pochopíte, ale nechtějí se chovat hezky.
Takže o tohle jde.
Ptám se, a nikdo neodpovídá.
„Fluffy, jsi hrozný.“ A já: „Jak to myslíte?“
„Vážně? Chick-fil-A?“
Promiňte, Popeyes mělo zavřeno. Nevím, co říct.
„Víš, co děláš.“ A já: „Zajímá mě jídlo, ne politika.“
Nevím, co myslíte.
A pak mi někdo konečně vysvětlil,
v čem jsem v tom tweetu pochybil.
Takže Chick-fil-A v minulosti
přispívalo organizacím, které jsou tak trochu v rozporu
s komunitou LGBTQ+.
Pardon, že používám ruku, abych si pomohl s těmi písmenky.
Chci je říct správně.
Považuji se za příznivce a spojence
a snažím se být co nejtolerantnější…
s omezenými informacemi, které mám k dispozici.
Řeknu to znovu.
Snažím se být co nejtolerantnější
s omezenými informacemi, které mám k dispozici,
což v podstatě znamená, že čtu jen nadpisy.
Jde o tohle.
Na světě je milion problémů.
Denně se lidi snaží zlepšit svůj život,
naplnit svůj cíl, dosáhnout něčeho,
dostat se odněkud k něčemu lepšímu.
Je nemožné mít přehled o všech zápasech,
ledaže něco poděláte a někdo vás vezme stranou
a přečte zákon o nepokojích.
Takže takhle ta konverzace pokračovala.
Protože konečně mluvili.
Řekli: „Gabrieli, pokud se považuješ za příznivce
komunity LGBTQ+,
budeš pokračovat v označování Chick-fil-A?“
Řekl jsem: „Ano, budu, ale to neznamená, že nejsem příznivec.
Podporuju váš účel,
ale účely mají být oboustranné.
Musíte podporovat ten můj.“
Řekl jsem: „Označil jsem Chick-fil-A,
stejně jako označuju každý podnik, do kterého chodím.
Chci něco zdarma.“
Nic víc v tom nehledejte.
Vím, že si říkáte: „A ty nevyděláváš?“
Jo, vydělávám, a víte, jak si to udržet?
Věci zdarma, vole.
Řeknu vám, jak jsem na to přišel.
Jednou večer jsem byl v Chipotle a zaměstnanci byli skvělí.
Tak jsem je chtěl na netu vyzdvihnout.
Vyzdvihl jsem je a označil jsem Chipotle.
Chipotle vidělo můj tweet a poděkovalo mi,
a jako vděk mi poslalo dárkovou kartu,
se kterou jsem mohl jíst Chipotle rok zdarma.
A já to otestoval.
Dali to špatnému člověku.
Za dva týdny byla jako karta na metro.
Celá poškrábaná.
Řekněte, kdybyste byli na mém místě a zveřejnili jeden tweet,
který vám zajistil jídlo na celý rok,
neoznačovali byste další podniky,
které by třeba mohly chtít přispět?
Jediné, co jsem udělal, je to, že jsem se prodával, nic víc.
Dělal jsem ze sebe internetovu štětku, nic víc.
Ale opakuju, že chápu, že někdo
musí pykat za věci, které se dějí.
Jen mi přijde, že mnohokrát se věci dají vyřešit konverzací.
Na základě pravidel dnešní doby mě můžete teď hned zrušit
za komediální speciály, které jsem v průběhu let natočil.
A beru to, jen čekám, až zavolají.
Vím, že mě můžou zrušit za minulé komediální speciály.
A vím, že nejspíš čekají omluvu,
ale neomluvím se za minulé představení,
protože tehdy to bylo přijatelné.
Je jasné, že bych některé věci dnes změnil,
ale nemůžu se omluvit za něco,
co bylo v pořádku.
Chci vám všem říct,
že o mně nevíte spoustu věcí
a že se je dřív či později dozvíte.
V podstatě se snažím udělat to,
co mi řekl můj právník, říkám vám to dopředu.
Urazil jsem někoho, koho jsem nikdy neměl zmiňovat.
Urazil jsem profesionálního zápasníka.
Jmenuje se Canelo.
Jo. Všechno, nebo nic.
Pokud nevíte, kdo to je,
já vám to vysvětlím.
Canelo je bezpochyby jedním z nejlepších zápasníků na světě.
Jasné?
Nelze si ho nevšimnout.
Vlastně je to Mexičan,
ale nevypadá tradičně.
Canelo je ve skutečnosti nejbělejší Mexičan na světě.
Je extrémně bílý. Je tak bílý, že je zrzek.
Canelo je zrzavý běloch a mexický zápasník.
Je tak bílý, že mu i Donald Trump řekl: „Přijď.“
Extrémně bílý.
Ale když otevře pusu, poznáte,
že není odsud.
Takže tohle se stalo.
Ozval se mi jeden můj známý, komik jménem Ron White.
Ron White mě pozval, abych se zúčastnil
jeho komediání show Tribute to the Troops pro National Network.
Řekl jsem mu: „Moc rád. Pro vojáky cokoli. Přidám se.“
Show se natáčela ve Vegas, bylo tam se mnou pár dalších komiků
a uváděl to Ron White.
Pozval mě na jeviště a měl jsem jen deset minut.
Říkal jsem si, že budu mluvit o Las Vegas,
protože Vegas každý zná, tak jsem začal mluvit o boxu.
A pak jsem zmínil Canela.
A v tu chvíli jsem to podělal.
Řekl jsem: „Canelo je můj nejoblíbenější zápasník.
Kéž by…“
A šlo to od desíti k pěti.
Řekl jsem: „Kéž by v rozhovorech nemluvil anglicky,
protože angličtina není jeho silná stránka,
a když jste na profi úrovni…“
Poslouchejte.
Když zápasíte na profi úrovni, musíte znít sebevědomě,
zajímavě, hrozivě, agresivně, skvěle, provokativně.
A ve španělštině tak zní.
Ale v angličtině moc ne.
Ve španělštině je to zabiják. Uvaděč ve španělštině oznámí…
„Jsme tu s Canelem Álvarezem,
který bude zápasit s ‚Money‘ Mayweatherem
tento víkend na placeném kanálu v lasvegaské MGM Grand.“
Někteří z vás si teď říkáte,
„proboha, já rozumím španělsky.“
Protože rozumíte.
A pak se uvaděč podívá na Canela a zeptá se ho na zápas.
„Canelo, co uděláš?“
Canelo si vezme mikrofon.
Moc toho nenamluví, ale mluví drsně.
Podívá se do kamery a řekne:
„Hele, praštím ho takhle a takhle.
Složím ho na zem a prásk!“
„Nenechte si ujít tento víkend v lasvegaské MGM Grand.
Canelo Álvarez vs. Floyd Mayweather.
Nenechte si to ujít!“
Úplně stejný rozhovor.
Anglicky.
„Stojím tu vedle mexické superstar, Saúla Canela Álvareze,
který se o víkendu postaví Floydu Mayweatherovi
na placeném kanále.
Canelo, jakou máš strategii a jak plánuješ zaútočit
ve víkendovém zápase proti tak technickému protivníkovi,
muži, který zcela sám redefinoval box?
Jak v zápase plánuješ zaútočit?“
„No…
já…
ho
praštím
asi takhle.
Takhle ho praštím.
On pak…
spadne
na…
Jak se řekne piso?
Zem? Spadne na zem a pak…
así…“
„Tak tady to slyšíte.
Floyde, snad jsi připraven,
protože tohle tě čeká.
Živě pro ESPN News se loučí Phil Stevens.
Zpátky k vám do studia, konec.
Co to sakra mělo být?
Proč jste mě nevarovali?“
Takže ten vtip se dostal ke Canelově týmu.
Já se to dozvěděl, protože mám kámoše, co boxují, a ti mi napsali:
„Kámo, co se stalo?“
A já: „Co tím myslíš?“
„Víme to.“ „Co víte?“
„Canelův tým je prý nasupenej.“
„A co s tím mám co společného já?“
„No, asi se to týká toho vtipu o Canelovi?“
„Kdo mu to ukázal?“
Kdybych tušil, že jeden z nejlepších zápasníků
uvidí, jak o něm dělám vtip, nikdy bych o něm nevtipkoval.
Nenapadlo mě, že uvidí
Ronovu show Tribute to the Troops
na National Network.
Nemyslel jsem si, že to uvidí.
Bylo to anglicky.
Teď se bojím konfrontace,
protože je to jen otázka času.
A vím, že mě bude konfrontovat.
Stane se to ve Vegas.
Jsem přesvědčený o tom, že to bude ve Vegas,
protože když vystupuju ve Vegas,
vystupuju pod MGM Grand Properties.
Takže mám volné vstupenky na zápasy.
A vždycky jdu, protože jsou zdarma!
Dávají mě do první řady, aby mě zabrala kamera na obrazovku,
což pomáhá prodávat lístky.
Vím to, protože jsem viděl jeho zápasy z první řady,
nikdy jsem s ním nemluvil, ale vím, že tam k tomu dojde.
A jsem z té konfrontace nervózní,
protože nevím, jestli bude mluvit anglicky nebo španělsky.
Doufám, že španělsky, protože se chci bát, chápete?
Doufám, že řekne:
„Zabiju tě, ty tlusťochu!“
Bojím se, že řekne…
„Hej!
Hej, ty!
Hej, ty tlustý Fluffy!“
„Řekl mi, ‚ty tlustý Fluffy‘!“
Takže jestli se mi něco stane…
Canelo.
Ale asi bych měl být poctěný,
že si někdo na jeho úrovni všimne nějakého komika.
Je to dobrý pocit vědět, že ví, kdo jsem, což je fajn.
Aspoň se cítím důležitý.
Protože po roce 2019 jsem si myslel, že k tomu nedojde.
Upřímně jsem si myslel, že je rok 2019
nejlepším rokem mé kariéry.
A říkám to, protože
jsem byl takhle blízko k uvádění Oscarů.
Jo.
Myslím, že příští rok mám dobrou šanci.
Ten rok, co jsem je skoro uváděl,
byl rok, kdy měl uvádět Kevin Hart.
Nevím, jestli si ten příběh pamatujete,
ale Kevin Hart měl uvádět Oscary,
a vždycky když někdo uvádí, pořádně si ho proklepnou.
Projdou vám sociální média až po Myspace.
Lidi přes 40 ví, o co jde.
Ukázalo se, že před deseti lety
Kevin Hart zveřejnil pár tweetů, které byly problematické,
tak ho s nimi Akademie konfrontovala.
Řekli: „Kevine, můžeš to vysvětlit?“
A Kevin na to: „Ano, napsal jsem to.
Před deseti lety jsem se za to omluvil.
Hodíme to za hlavu?“
A Akademie na to: „Dobrá, Kevine,
jsme rádi, že ses omluvil,
protože to opět vyplavalo na povrch
a je třeba to smést ze stolu,
takže se musíš omluvit.“
Kevin na to: „Nemůžete chtít, ať se omlouvám dvakrát
za tu stejnou věc v rozmezí deseti let.“
Odpověděli: „Musíš, protože jestli to neuděláš,
nemůžeš uvádět Oscary.“
A Kevin: „Díky, ale ne, díky.“
A vykašlal se na to.
Já bych v jeho situaci udělal to samé.
Protože omluvou by posílil kulturu rušení,
které nemůžeme dál dávat, ale naopak.
Takže…
teď…
Teď Akademie měla problém,
chtěli za Kevina Harta najít vhodnou náhradu,
což nebylo jednoduché.
Oslovili pár herců, jestli nemají zájem,
ale všichni říkali to samé:
„Díky, ale ne, díky.
Nechceme s tím mít nic společného.“
Nikdo to nechtěl dělat.
Ale já…
Když vidím nabídku práce, nemarním čas.
Moje manažerka zavolala Akademii a ti byli nadšení,
že se jim někdo ozval.
Řekli: „Iglesias, ano, víme, kdo to je.
Je velmi vtipný, duchaplný. Myslíme si, že by byl dobrým uvaděčem.
Ať pošle nějaké komediální ukázky,
abychom viděli, jak by večer vypadal,
a my se podle toho rozhodneme.“
A to jsem udělal. Večer jsem si sedl, vzal si pero, papír
a napsal jsem pár vtipů, které jsem poslal na Oscary.
A myslím, že proto odmítli.
Nedostalo se to do televize.
Takže dnes večer…
Dnes večer vám řeknu úvodní vtip,
který jsem chtěl říct na Oscarech.
A vy pak můžete posoudit, jak by ten večer vypadal.
Dobrá. Začnu hlasem.
„Dobrý večer, dámy a pánové, vítejte na Cenách akademie.
Přichází uvaděč večera, komik a vtipálek Gabriel Iglesias.“
„Mockrát děkuji, dámy a pánové.
Díky, je mi ctí.
Díky.
Je mi ctí být tu dnes večer a uvádět Oscary.
Jak už je tradiční,
jsem jen další Mexičan, který vzal práci, kterou nikdo nechtěl.“
Odmítli mě.
Jo. Abyste to chápali,
od roku 2020 jsme ušli pěkný kus cesty.
To, že jsme na vyprodaném stadionu, namačkaní vedle sebe
a jsme připraveni se smát.
Bavit se.
Ušli jsme pěkný kus cesty.
Rok 2020, lidi. Musím poděkovat svým psům.
Musím jim poděkovat, drželi mě nad vodou, dělali mě šťastným,
díky nim jsem se soustředil.
Byl jsem ve velké depresi, smutný, nevěděl jsem, co si počít.
Má tu někdo psa?
Jo?
Vy, co máte psa, to chápete.
Žádné jiné zvíře na světě vám nedá tolik, co pes.
Co? Kočka? Ne.
Promiňte, nechci urazit kočky nebo jejich majitele,
ale vy moc dobře víte, že vaše kočky…
protože vím, že nemáte jen jednu…
vaše kočky si myslí, že žijete vy u nich.
Přijdete domů, chcete je za něco pokárat.
Když jim chcete něco říct, otočí se
a ukážou vám řitní otvor.
A vy na ně koukáte: „Bože, tam je taková tma!“
Jen pes vám dá 100 procent.
Proto jsou psi tak smutní, když ví, že odejdete,
a proto jsou tak šťastní, když se vrátíte.
Na nic jiného se netěší.
„A teď jste doma!“
Nikdo na téhle planetě mě nemiluje víc než mí psi.
Tohle jsem řekl i včera večer a někdo řekl: „A co tvůj syn?“
A já: „Nikdo mě nemiluje víc.“
Je fuk, jestli odejdu z šatny na minutu nebo na hodinu.
Když se vrátím, reakce je stejná.
Je to ta nejlepší chvíle na světě, pokaždé.
Jo, můj pes Vinnie seskočí z gauče
a běží ke mně plnou rychlostí, a když je u mě,
skáče a dělá takovýhle zvuk…
Jako by říkal: „Kde jsi byl?“
A všechno počůrá.
Rozčilovalo mě to, ale pak jsem se nad tím zamyslel.
Můj pes mě tak miluje, že nedokáže ovládnout své tělesné funkce.
Proto jdu ze všeho nejdřív k němu, když přijdu domů.
A moji přítelkyni to štvalo.
„Jak to, že nejdeš nejdřív ke mně?“
„Protože mě ten pes miluje víc.“
„Jak víš, že tě víc nemiluju já?“
A já: „Nevidím loužičku.“
Hele. Sucho.
Nelíbilo se jí to. Pardon.
Ale ti psi. Něco vám řeknu.
Omlouvám se, jestli budu koktat
nebo jestli nebudu tak soustředěný.
To je poprvé, co moje pozornost odvádí
vzducholoď s mým jménem.
Omlouvám se Netflixu, ale sakra, tohle…
Tohle jsou narozeniny a Vánoce a Super Bowl
a Světová série
a ztráta panictví dohromady.
Viděl jsem světla vzducholodi Goodyear.
Omlouvám se, jsem tak šťastný, do háje, moc díky.
Kéž by to viděla moje máma.
To je něco.
Byla by šťastná, že vás tu vidí,
ale řekla by: „To mě poser.
Podívejte, to je… můj syn je na nebi, je s Ježíšem na nebi, vidíte?“
To je pecka.
Jste v pohodě? Slyšel jsem nějaký kašel.
Jste v pohodě?
Nekašlete, před chvílí nás sem pustili.
Radši si prdněte, než abyste kašlali.
Když se vám bude chtít zakašlat, chytněte se za obličej,
převeďte tu energii a vypusťte ji zadkem, jo?
Vím, že lidi za vámi říkají: “Nedělejte to!“
Když si upustíte a lidi za vámi to necítí,
mají covida.
To je domácí test zdarma.
Nicméně…
V roce 2020
jsme si se psy mohli tak akorát vyjet v autě.
Stačilo nasednout do auta.
Vše bylo zavřené, ale mohli jste se projet,
tak jsme naskočili do auta.
Pustil jsem svůj playlist a jel jsem.
Nakonec jsme jezdili hledat jídlo.
Vím, že to zní šíleně, ale nezapomeňte,
že jsem měl 85 procent rizikových faktorů.
Do obchodu jsem ani nevkročil, protože jsem se bál.
Všechno jídlo jsem získával přes kámoše nebo v pouličních stáncích.
Jo.
Podporuju pouliční prodejce, kdybyste nevěděli…
Protože dřou, ať se děje cokoli,
a snaží se zlepšit svůj život a život své rodiny.
Když jsem jednou odcházel od stánku s tacy,
uvědomil jsem si, že spoustu lidí musí vyjít ze své komfortní zóny,
aby našli alternativní způsob přežití.
Jednou jsem se mylně domníval, že chlápek pracující ve stánku
je Mexičan.
Nebyl to Mexičan.
Dokonce jsem na něj mluvil španělsky, což je zlé.
Pravidlo zní, když mluvíte s hnědým člověkem,
mluvte na něj nejdřív anglicky, a když vám nerozumí,
přejděte k plánu B, středoškolská španělština.
Začněte anglicky: „Dobrý, dejte mi…“
„Nerozumím, co?“
Počkat, ukážu vám to.
Hola.
Yo me…
Přišel jsem ke stánku a chlápek v něm
vypadal jako pohodový strejda, tak jsem spustil…
To je: „Jak se vede?“
A on mi odpověděl:
„Cože?“
„Omlouvám se, pane, myslel jsem, že jste Mexičan.“
„Ne, nejsem Mexičan, jsem Řek.“
Řek?
Sakra, úplně mimo.
„Omlouvám se, je pozdě a jsem unavený. Dejte mi dvě taca.“
„Jak to myslíte dvě taca?
Říkám, že nejsem Mexičan, ale Řek.
Neprodávám taca.
Prodávám jiros.“
„Jiros?“
A pak mi došlo, že jsem ten nápis viděl, ale myslel jsem si, že je to jeho jméno.
Bylo tam napsané: G-Y-R-O-S.
„Gajros!“
Úplně zuřil.
„Není to gajros, ale jiros.“
„Stojí tam gajros.“
„Je to jiros!“
„Hele, jsem unavený, je pozdě.“
„Co je to jiros?“
„Něco jako taco.“
„Dejte mi dva.“
Podniky začaly otvírat
a povolovat jezení uvnitř a řeknu vám,
že mou tajnou neřestí je Starbucks.
Starbucks je má tajná neřest. Miluju drive-thru.
Ale jde o to,
že když máte na výběr jít dovnitř nebo jet přes drive-thru,
je to fajn,
ale když vám zakážou chodit dovnitř
a pak to zase povolí,
chybí vám to.
Já se nemohl dočkat, až tam půjdu, když oznámili, že se může dovnitř.
Těšil jsem se, až si objednám u pultu
s člověkem a prohlídnu si menu.
Bylo mi to fuk.
Přijel jsem dřív.
Vzal jsem s sebou psy, bylo mi to fuk.
Nakráčeli jsme do Starbucksu.
A v Long Beach udělali jednu věc.
Nevím, jestli to měli i tady, ale dali na podlahu nálepky.
Takže tam stojím na nálepce.
Stojím tam se psy, čekám.
Vypadal jsem jako třeťák.
Čekali jsme.
A nějaká paní za mnou si všimla, že mám dva psy.
Očividně jí vadilo, že mám s sebou dva psy,
a místo toho, aby řekla, „promiňte, s dovolením, hola,“
udělala tohle…
Když jsem to slyšel, napadlo mě, „sakra, covid!
Nevidím nálepky!
Stojím mimo!“
A ona na mě: „Já nemám covid.
To jsou asistenční psi?“
„Jsou to čivavy.
A zrovna tyhle jsou úplný opak asistenčního psa.“
„A můžou být uvnitř?“
„Víte, já se neptal.
Nechtěl jsem je nechat v autě.
Nezůstanu, objednám si nápoje a půjdu.
Ani je nepoložím. Omlouvám se.“
A ona: „Mají aspoň papíry?“
Ptát se Mexičana, jestli mají jeho psi papíry?
Naštěstí… „Další, prosím.“
„Díky Bohu.“
Stojím vepředu a jsem neklidný,
protože kvůli té dámě mám pocit,
že dělám něco špatného,
že mi vynadají nebo mě vyhodí.
Takže se výhýbám očnímu kontaktu.
Koukám se na menu a slyším, jak říká: „Ti psi.“
„Dobrý den, omlouvám se. Já vím, promiňte.“
„Jsou rozkošní!
Jak se jmenují?“
„No, tohle je Vinnie, tohle je Risa.“
„Jsou roztomilí.“ „Děkuju.“
Pak přijde další baristka a říká: „To jsou psi!“
„Omlouvám se.“
„Jsou rozkošní.
Jak se jmenují?“
A já: „Tohle je Vinnie a tohle Risa.“
„Jsou tak roztomilí.“ „Děkuju.“
Objednal jsem si a ta baristka udělala…
„Ano?“
„Víte, ještě něco o těch psech.“
„Já vím, promiňte, nechtěl jsem je nechat v autě.“
„Co si ti mazlíčci dají?“
„No…
i když bych se s nimi rád podělil,
myslím, že kofein a čivavy nejdou dohromady.“
„Ne, to ne.
Možná by si daly pejskocci…“
Chápete to?
Teď se smějete.
Když jsem mluvil o nálepkách, dělali jste, že nevíte,
ale kvůli pejskoccinu všechno, že?
Pardon. No…
Když řekla pejskoccino, zeptal jsem se, co to je.
Koukal jsem na nabídku a nebylo to tam.
„Ale ne, pejskoccino je malý kelímek,
do kterého se dá šlehačka.“
Můžete si vychutnat svůj nápoj
a vaši pejsci budou taky něco mít.“
Řekl jsem: „Proboha.
To je dokonalé.
Kolik to stojí?“
„Jsou zdarma.“
„Pokračujte.“
„Máte dva pejsky, takže dostanete dvě pejskoccina.“
„Bože, dáte mi třetí?“
„Máte dalšího pejska?“
Tohohle.
Byl jsem nadšený a řekl jsem: „Víte,
jak jsem šťastný, že existuje pejskoccino?“
„Jasně.
Jo, když sem někdo přijde se psy,
vždycky mu nabídneme pejskoccino zdarma.“
„Takže nevadí, že jsem tu se psy?“
„Ne, můžou sem kdykoli.“
Lidi, řeknu vám, že jsem hrozný hnidopich.
Já hnidopich jsem řekl:
„Můžete to říct hlasitěji?“
„Můžete si sem kdykoli vzít pejsky!“
Nebudu lhát, cítil jsem se jako Canelo.
Nemohl jsem si pomoct.
Otočil jsem se a řekl jsem: „Hele, slyšela jste, náno?“
„Byla jsem tam tu noc, co Fluffyho vyhodili.“
Ať uděláte nebo řeknete cokoli,
vždycky to někdo překroutí a udělá z vás padoucha.
Přišel mi e-mail o tom, že jsem vtipkoval,
že mě nikdo nemiluje víc než moji psi, ani můj syn ne.
Někdo se ozval a napsal: „Váš syn musí být zdrcený.“
Vždyť on to ví!
Miluju ho.
Mému synovi bude 25 let.
Je mu 24.
Frankiemu je 24.
Díky za potlesk, pořád bydlí doma.
Nedávno jsem dělal rozhovor
a někdo se mě ptal na mého syna.
„Gabrieli, ve svých speciálech vždy zmiňujete svého syna.
Můžeme se těšit na nový příběh?“
Říkám: „Nový příběh úplně ne…“
Protože můj syn má svůj život.
Dělá, co chce, má svůj život, a to je pecka.
Nicméně mám další příběhy, které jsem nikdy neřekl,
a on mi řekl: „Klidně je řekni.“
A já: „Fajn, nejraději mám asi ten první.
Když jsem si ho v roce 2007 pořídil…
Někteří víte, že je teoreticky nevlastní syn,
ale nikdy jsem ho tak nenazýval.
Je to můj syn.
Je to můj syn nebo syn z druhé ruky.
Nic mezi tím.
Nicméně byl rok 2007 a z nějakého důvodu jsem byl na Halloween doma.
Jde o tohle.
Jako komik jsem upsaný vystupovat 365 dní v roce.
Pro mě není žádný den posvátný. Dělám na Vánoce.
Dělám silvestr, svatý Valentýn, svatý Patrik,
narozeniny, svátky, události, prostě vždycky.
Máma říkávala: „Když máš práci, musíš dělat.“
Musíš pracovat, obzvlášť když máš dobrou práci.
Nechceš o ni přijít,
takže budeš makat a dáš tomu vše.
Takže to, že jsem na Halloween nepracoval, je vzácnost.
A matka mého syna řekla…
„Je super, že jsi dneska doma.
Tohle je první rok,
kdy jsme ve třech, takže mám nápad.
Co kdybys ho dnes vzal koledovat
a já zůstanu doma a rozdám dobroty?
Aspoň budete mít šanci poznat se,
promluvit si a zasmát se spolu.
Co na to říkáš?“
Já na to: „Zlato, to je skvělý nápad.
Líbí se mi.
Dobře, jdu na to. Frankie! Pojď jdeme koledovat.“
„A co máma?“
„Ta zůstane doma.“ „Jupí!“
Nasedli jsme do auta
a jeli jsme s Frankiem do „té čtvrti.“
Chápete.
Tam, kde dávají sladkosti z Costca.
Jo, takže jsme zaparkovali a vyrazili do ulice.
Já na sobě neměl kostým, byl jsem tam s ním.
Frankie měl halloweenský kostým a já byl já.
Někteří lidi, na které jsme zaklepali, se vylekali.
Jeden chlápek řekl:
„Fluffy!“
A já: „Bože, tak mi nikdo nikdy neřekl.“
Nevěděl jsem, co říct. „Jsem to já.“
U jednoho domu otevřeli dveře
a řekli: „Bože, jste slavný!“
A já…
Prošli jsme na konec, přešli ulici a šli zpátky.
Když jsme došli k autu, měli jsme plný košík sladkostí.
Takže jsme jeli zpátky domů a neuplynula ani hodina.
Vešli jsme do domu a Frankieho máma zuří.
Říká: „Co to má sakra být?“
A já: „A co?“
„Řekla jsem, ať jdete koledovat.“
„Vždyť jsme šli. Ukaž košík.“
„Ale nešlo o to získat sladkosti.“
„Jako vážně?
O co teda šlo?“
„Šlo o to, abyste spolu strávili čas, zasmáli se,
mluvili spolu a navzájem se poznali.
Na to hodina nestačí.
Můžete jít znovu
aspoň na hodinu?“
„Zlato, chápu to, neboj se.“
Říkám: „Frankie, pojď. Vysyp košík. Druhé kolo.“
Šli jsme ven, nasedli jsme do auta…
Nechci znovu obcházet domy, tak říkám: „Mám nápad.“
Vzal jsem Frankieho do Walmartu.
Dorazili jsme do Walmartu a Frankie: „Co tu děláme?“
„Hele, sleduj.“
Vešli jsme a řekl jsem mu: „Běž pro vozík.
Pojď za mnou.“
A zavedl jsem ho do sekce se sladkostmi.
Když jsme tam došli, zastavil jsem.
Koukám na Frankieho a říkám:
„Frankie, máš 30 vteřin na to vzít co nejvíc sladkostí.
Připraven? Teď!“
Ani se nehnul.
„Hele, běží ti čas, honem.“
„Proboha!“
Popadl tašku a hodil ji do vozíku.
Vzal druhou tašku a hodil ji do vozíku.
A u třetí tašky…
„Konec!“
A tehdy poprvé řekl: „Do háje!“
Protože věděl, že ztratil jedinečnou příležitost
během prvních vteřin.
Došli jsme k autu a já otevřel ty tři tašky.
Vysypal jsem obsah do jeho košíku a řekl jsem: „Hele, Frankie,
až dojedeme domů,
nesmíš mámě říct, že jsme byli ve Walmartu.“
„Proč ne?“
„Protože řekne, že jsme při koledování podváděli.“
„Ale tohle je lepší.“ „Já vím.“
Dorazili jsme domů a atmosféra byla lepší.
„Tady jste. Užili jste si to?“
„Jo, užili, zlato. Že jo, Frankie?“
„To je dobře. Frankie, dej mi ty sladkosti.“
„Proč, mami?“
„Musím ty sladkosti projít a ujistit se, že je můžeš jíst.“
„Proč bych je nemohl jíst? Jsou z…“
„Zmlkni, malej! Ticho, vole. Jazyk za zuby.“
Málem to podělal, chápete?
Podal jí ten košík, ona ho popadla
a vysypala ho na stůl před námi.
Pak si všimla.
„Je tu spoustu stejných sladkostí.
Spoustu stejných sladkostí.
Můžete vysvětlit, proč je tu tolik stejných sladkostí?“
„Nevím, co říct, zlato,
v týhle čtvrti je spoustu nudných krav.
Do té druhé čtvrti nemůžeme, jsou tam kamery,
a poznali by nás, a nechceme být ‚ten typ lidí‘.“
Přeskočím k dalšímu roku.
Je 31. října 2008.
A z nějakého důvodu na Halloween nepracuju.
A moje přítelkyně spustí:
„To je znamení.“
A já: „To je znamení, že to můj agent fláká.“
Hele, Matte. Vím, že tu jsi. Promiň za ten vtip.
Vedeš si skvěle, díky za tuhle show, ale ten rok ti to moc nešlo…
Nicméně…
Frankieho máma říká: „Hele, víš co?
Možná bychom z toho mohli udělat tradici.
Bude to klučicí večer:
vy půjdete koledovat
a já zůstanu doma a rozdám sladkosti.
Bude to váš večer.“
A já: „Víš co, zlato, líbí se mi to.“
„Frankie, pojď, půjdeme koledovat.“
„A co máma?“„Ta zůstane doma.“
„Jupí!“
Nasedli jsme do auta.
Naklonil jsem se k Frankiemu a říkám:
„Frankie, myslíš na to, co já?“
„Walmart!“
Zaparkovali jsme u Walmartu.
Vešli jsme tam a říkám: „Frankie, vozík.
Pojď za mnou!“
Zavedl jsem ho k sekci se sladkostmi.
Když jsme tam došli, zastavil jsem se a kouknul na něj.
Říkám: „Frankie, máš přesně 30 vteřin
na to vzít co nejvíc sladkostí.
Připraven? Teď!“
Bylo vidět, že na to ten parchant trénoval celý rok.
Když jsem řekl „teď“, smetl rukou regál.
Sypal sladkosti do vozíku.
Za deset vteřin zaplnil celý vozík.
Věřím tomu, že to byl den, kdy jsem dostal cukrovku.
Tuhle historku jsem vyprávěl na oslavách
a s blízkými přáteli, a až nedávno jsem ji použil na jevišti.
A syn mě jednou slyšel
a řekl: „Vážně? Ještě furt?“
A já: „Je to dobrá historka!“
„Jsi hrdina!“
A čas šel dál.
Jednoho dne si se mnou chtěl promluvit
a zaskočil mě.
Řekl: „Tati, můžeš na chvilku?“
„Jo, co se děje?“
„Chci ti něco říct.“
„Jo, mluv.“
„Je to důležité.“
„Fajn.“
„Je to vážné.“
„Sedni si, prosím.“
„V kterém je měsíci?“
„O čem to mluvíš?“„O čem to mluvíš?“
„Děsíš mě, sakra.“
„Jde o nás.“„Fajn.“
„Co je?“
Řekl mi…
„Můžeš si ze mě přestat dělat srandu?“
A když to řekl, došlo mi to,
protože jsem věděl, že muselo být těžké to říct.
A já: „Jak dlouho to tak cítíš?“
„Celý život.“
„Snažil ses mi to někdy předtím říct?“
„Jo.“
„A co jsem řekl?“
„Řekls, že si mám dát deodorant.“
„Zabralo to.“
„Hele, Frankie, já…
nevěděl, jak být tátou.
Určité věci jsem nechtěl dělat.
Věděl jsem, že na tebe nikdy nechci řvát,
a věděl jsem, že tě nikdy nechci uhodit.
Takže jsem dělal to, co umím nejlépe.
Dělal jsem si z tebe srandu!“
„To je zahanbování.“
„Tento rok.“
„Hele, jestli chceš, abych s těmi vtipy, historkami,
a posmíváním přestal, chápu to.“
Nechtěl jsem, aby se cítil špatně,
a já se taky nechtěl cítit špatně.
Řekl jsem: „Hele, řeknu na jevišti, že jsme spolu mluvili.
Aby pochopili, že v budoucnu
už žádné historky o Frankiem nebudou.“
„Proč je to nutné?“
„Když nevysvětlím, proč jsem o tobě přestal mluvit,
budou si myslet, že jsi umřel.“
„Nechci, aby si…“ „Já taky ne.“
Objal jsem ho, řekl jsem mu, že ho mám rád,
protože ho mám hrozně rád, snad to ví.
Myslím, že spoustu problémů a bolestí, které mezi námi jsou,
mají co do činění s tím, že už nejsem s jeho matkou.
Nechci, abyste si mysleli, že o ní začnu vtipkovat.
To neudělám.
Nemůžu říct nic špatného o ženě, se kterou jsem byl skoro 14 let.
Jasné? Nic špatného, negativního, ponižujícího, prostě nic…
jen to, že je skvělá.
Byla parádní, jasné?
Nemůžu o ní říct nic špatného.
A není to, jen protože to má ode mě podepsané.
Ale protože je to koneckonců matka mého syna
a chci se ujistit, aby mě dále viděla
jako otce.
Takže je třeba být v pohodě.
Ale řeknu vám, že jsem ten rozchod nenesl dobře.
Byl to vlastně první skutečný rozchod…
Byla mou první láskou.
Řeknu to, byla mou první láskou.
A nebyl jsem na tom dobře.
Zlomené srdce máte mít tak ve 12.
Když se vám někdo poprvé líbí. Tehdy se to má dít, ne ve čtyřiceti.
Má se to dít, když jste mladí, malí a odolní.
Uvědomíte si, že to nevyjde, a jste zdrcení.
„Ne!“
And I…
Jo.
Ne když je vám 40.
Takže aniž bych prozradil příliš,
chci vám říct, že když bylo vše ukončeno,
byl jsem na benzince a přišla mi zpráva:
„Vše je podepsáno.
Je to oficiálně podáno.“
A já: „Páni, tak jo.“
Nasedl jsem do auta, nastartoval jsem a zařadil rychlost.
A tehdy mi to došlo.
V tu chvíli se to stalo skutečné.
Napadlo mě: „Proboha,
už nemůžu domů.
Už to nejde. Podělal jsem to.
Už se nemůžu vrátit tam, čemu jsem říkal domov.
Musím začít znovu přímo tady na benzince.“
Úplně jsem se zhroutil.
Víte, že moje turné bylo před nějakou dobou ukončeno,
a lidi si říkali, jestli jde o drogy, alkohol nebo psychické potíže?
Byl to můj první rozchod.
Jak jsem mohl být dobrý komik, když jsem pořád brečel?
Chápete? Bylo to zlé.
A znáte předešlé show, víte, že o tom nikdy nemluvím.
Bylo to nejhorší období mého života.
Nikdy jsem nebyl tak smutný, slabý, zranitelný, skleslý a osamělý,
všechno se to ve mně nakupilo.
A v tom nejhorším období mého života jsem objevil…
Jo, country.
Country chápe, když jste smutní. Country chápe, když jste slabí.
Country chápe, když jste zranitelní a potřebujete zaplnit prázdno.
Kdysi jsem ho neměl rád.
Kdysi jsem country říkával:
„Vezmi si svý zlomený srdce a běž.“
Ale dnes ne. Řeknu vám, co se stalo.
Byl jsem v autě a brečel jsem, slzy mi stékaly po tváři
a mísily se s hleny.
Mísily se s mocos.
Mísily se s hleny
a pak se slinami.
Stékaly mi po obličeji tři různé tekutiny
najednou.
Můj krk byl jako menudo. Vypadal jsem zle.
Chyběl mi jen citron a cibule, hotovo.
Vycházely ze mě ošklivé zvuky a nechtěl jsem se slyšet,
tak jsem zapnul rádio a něco tam pomačkal.
A začala hrát stanice country.
Hned jsem věděl, že je to country,
ale nezměnil jsem stanici,
protože mě napadlo,
že si zasloužím trpět více
za to, co jsem udělal a jak jsem lidem ublížil.
Nechal jsem to hrát.
Hrálo to dál a dál.
Poslouchal jsem country přes hodinu
a došel jsem k tomuto závěru:
v country existuje aspoň jeden song, který vás zasáhne přímo do srdce,
protože máte pocit, že zpěvák ten song napsal
o vás a vašem životě,
protože jsou ty písně tak podrobné.
Jo, skládám poklonu country zpěvákům.
Děláte svou práci dobře
a člověk to pochopí, až když dojde do jistého momentu.
Brečel jsem v autě a najednou jsem v rádiu uslyšel…
Je to sedm dní,
cos ji neviděl.
Jak ví, že jsem ji neviděl sedm dní?
Nemůžeš na ni přestat myslet,
protože všechno, co děláš a řekneš,
je důvod, proč jsi ji odstrčil.
A teď sedíš v autě,
úplně sám.
Jak to ví?
Ať přestane!
Nepřestává to, dál to do vás kope
a připomíná vám to, že jste zmetek.
Měls jít domů a zavřít dveře.
Byl jsi venku s ženskejma
a teď sedíš v autě,
úplně sám.
Takže teď je to víc než rok
a je to ta stejná otázka:
„Co teď?
Začneš znovu, zkusíš to znovu,
najdeš si přítelkyni, najdeš si ženu,
založíš novou rodinu, co budeš dělat?“
A já: „Mám psy.
Jsem v pohodě.“
Vím, jaké to je být dlouho sám,
a vím, jaké to je být dlouho ve vztahu.
Obojí má své pro a proti.
Můžu mluvit jen za chlapy.
Některé chlapy.
Byli jste někdy sami tak dlouho, že jste začali uvažovat,
jestli to je vaše volba?
A pak se nachytáte, jak říkáte:
„Asi budu sám navždy, nikdo mě nechce.“
Nikdo mě nechce.
Někteří se smějí, protože máte takového kámoše.
Spoustu z vás je potichu, protože jste to vy.
A pak vám dojde, že někdy stačí
jen pár drobných změn,
pár drobných úprav, a jste zpátky.
Možná změníte sestřih.
Možná se začnete oblékat lépe.
Možná se začnete sprchovat a tak.
Někdo si všimne a rozhodne se dát vám šanci,
a vy jste zpátky.
Na světě není lepší pocit,
než když jste v novém vztahu,
protože jste šťastní.
Jste tak šťastní, jste ten nejpozitivnější člověk.
Nic vám nemůže zkazit den.
Může vám ujet autobus do práce.
„Přijede další.“
Můžou vás vyhodit.
„Asi mi to nebylo souzeno.“
Jste šťastní jako blecha.
A pak začnete přemýšlet o svém životě před vztahem.
Vzpomenete si, jak jste zírali na mobil, který nezazvonil.
Mysleli jste, že je pokažený, protože nezvonil.
Podíváte se do zpráv, nic.
Ale jakmile jste v novém vztahu,
váš telefon jako kouzlem…
Zpráva. Cink!
Vaše sociální média, svítí vám tam číslo.
Lidi na ulici s vámi mluví a vy vykřiknete:
„Kde všichni tihle lidi byli, když jsem byl sám?“
Odpověď: byli tam celou dobu.
Rozdíl je v tom, že jste nebyli šťastní.
Pochopil jsem, že štěstí
patří mezi nejpřitažlivější věci na světě.
Kdo vedle sebe nechce někoho pozitivního?
Chápete? Leda že byste měli covid. To nic.
Milého, příjemného. Někoho radostného.
S dobrou energií.
Víte, kdo si opravdu všimne,
když jste v novém vztahu šťastní?
Ostatní ženy.
Ne ta vaše.
Ostatní ženy.
Nemůžou si nevšimnout toho, jak jste šťastní.
Civí a ukazují na vás.
„Podívejte se na něj.
Podívejte, jak je šťastný.
Vsadím se, že to dokážu změnit.“
Chlapi, teď je to na ostří nože, žraloci jsou venku.
Jestli vás nikdy nikdo nelovil, je to ta nejděsivější zkušenost na světě.
Protože obvykle nevíte, že vás někdo loví, dokud není pozdě.
Staráte se o svůj život, jste ve vztahu,
chcete, aby to šlapalo, a objeví se ony.
Než se nadějete, je pozdě, dostala se před vás
a sedíte na zadním sedadle.
A ona začne.
Začne…
Baby shark…
Váš pohled na tuhle písničku se navždy změní, nemáte zač.
Protože já rozdávám.
Já vím.
Blikají na mě. Takže…
Netflix mi dává vědět,
že můj hodinový speciál
překročil o 37 minut a 30 sekund.
Mám pokračovat?
Netflixi.
Lid promluvil.
Z právních důvodů
to řeknu nahlas.
Oficiálně jsem splnil svůj smluvní závazek
s dobrými lidmi z Los Angeles
a z Netflixu.
Teoreticky je show u konce.
Pokud od teď
uslyšíte něco, co se vám nebude líbit nebo se vám to nebude zdát vtipné,
nemůžete se naštvat.
Nemůžete se naštvat.
Nemáte to zaplacené.
Show je u konce. Tohle je Fluffyho party.
Nasrat.
Fluffy!
Díky.
Budu pokračovat, ale můžu se napít?
Fajn.
Protože, páni.
Promiňte.
Proto jsem řekl, že je show oficiálně u konce.
Tak jo.
Městu Los Angeles a všem ostatním okresům
a všem, kteří tu dnes jsou,
salud!
Chci vám říct ještě něco,
než se tu emociálně zhroutím.
Na začátku jsem vám řekl,
že jsou věci,
které o mně nevíte a které se provalí.
A…
Zbožňuju tě!
Já tebe taky, možná po tomhle změníš názor.
Nezapomeň na mě.
To, co teď povyprávím, se stalo dávno,
ale podle pravidel dnešní doby mě to znepokojuje.
Povyprávím vám to jinak.
Nejdřív vám řeknu konec a pak, jak se to stalo.
Jako Hvězdné války.
Když začnu koncem,
lidé, kteří si přivedli děti, se mohou rozhodnout, co dál.
Vidíte, už jdete. Chápu.
Omlouvám se. Nemůžete zůstat? Fajn.
Takhle to skončilo.
Když jsem odešel z jeviště,
byl jsem nahý.
Tak jo.
Před více než 15 lety
jsem dělal show s kamarádem Martinem.
Jo.
No tak!
Vystupovali jsme ve floridském Orlandu,
v komediálním klubu The Improv.
The Improv je síť komediálních klubů po celé zemi.
Pár jich je v Los Angeles, je to skvělá síť.
Rozdíl mezi tímhle klubem a ostatními kluby je v tom,
že šatna pro komiky je ve skutečnosti na jevišti.
Nejenže je na jevišti, ale je navíc v druhém patře.
Takže nahoře jsou dveře a schody, které vedou na jeviště.
Martin show uváděl a představil mě.
„Gabriel Iglesias!“
Po schodech sešla moje princeznovská prdel.
Podal mi mikrofon, objal mě
a zašeptal mi do ucha:
„Objednej panáka tequily, pak ti to vysvětlím.“
„Fajn.“
Začal jsem show a uběhlo 30 minut.
A…
Úplně jsem zapomněl na Martinovu prosbu.
Koutkem oka jsem viděl pohyb, tak jsem se otočil
a stál tam Martin a dělal tohle.
A já: „Do háje, zapomněl jsem.
Hodil by se mi panák tequily.“
Přišel Martin s podnosem.
A na podnosu jsou dva panáky.
Napadlo mě, že si chce připít na publikum.
Kdo ví? Je úterý.
Sešel do první řady
a došlo mi, že si během představení vyhlídl holku vepředu.
A chtěl, ať mu jeho přítel připraví kouzelný moment,
aby si s tou slečnou mohl připít a ohromit ji
a pak…
Martine!
Baby shark!
Kouknu na ni a říkám: „Můj přítel si s vámi chce připít.“
Byla nadšená a šťastná: „Tak dobře!“
Martin slyšel, že souhlasila, a přitvrdil.
Řekl: „Uděláme body shot!“
Ta slečna se postavila: „Tak jo!“
A publikum zahučelo.
A já: „Cože?“
Martin vzal limetku a potřel si s ní krk.
Pak vzal sůl a posypal si ho solí.
Ta slečna popadla tu limetku
a potřela si s ní hrudník,
protože to byla coura.
A najednou se ti dva olizovali v první řadě
a publikum šílelo.
Martin!
Odešli spolu a já: „Cože?“
Ani jsem neměl panáka!
Za pár minut přišel k jevišti chlápek
s panákem tequily a řekl:
„Fluffy, dej si mojeho panáka!“
A dal mi svého panáka.
Já na to: „Díky, kámo, vážím si toho.“
Pozvedl jsem ho a řekl: „Na Orlando!“
A všichni zajásali.
Kopl jsem panáka, všichni jásali,
vrátil jsem mu skleničku, plácli jsme si a on odešel.
Za pár minut přišel další chlápek.
Měl v ruce sklenici.
Ne panákovou skleničku, ale sklenici.
Přišel dopředu, zvedl ji a řekl:
„Fluffy, tady máš!“
Vzal jsem si ji a byla plná něčeho černého.
Já na něj: „Co to je?“
A on: „To je Jäger.“
„Prosím?“
„Jäger!“
Vyděsilo mě to, protože nepřestával mluvit.
„Jäger!“
Přičuchnul jsem si, vonělo to sladce: „To bude dobré.“
Pozvedl jsem tu sklenici a řekl:
„Na Orlando!“
Všichni jásali a já kopnul dvojitého panáka Jägera.
Bože, chutnalo to jako prošlý Nyquil.
Byla to hrůza.
Ten chlap se na mě podíval: „Tak co?“
Nechtěl jsem být nezdvořilý.
Dal mi své pití, tak jsem řekl:
„Dobré, šlo to špatnou trubkou.
Je to na kašel!“
Vrátil jsem mu sklenici, on si ji vzal,
pozvedl ji a udělal tohle…
A olízl ji podél okraje.
Viděl jsem spoustu epizod seriálu Zákon a pořádek
a přišlo mi to jako dost velký zločin.
Říkám: „Co s tou sklenicí děláš?“
Nevysvětlil mi, proč to udělal, jen se mi smál.
Šel jsem za ním a ptal se ho.
Nechtěl mi to říct.
Nedával jsem pozor.
Nevšiml jsem si, že se na druhém konci jeviště
vytvořila malá fronta lidí
s panáky Jägera.
Problém je v tom, že rád piju.
Očividně.
A mám pravidlo.
Když sedím u baru, někde, kde se pije,
a někdo mi pošle panáka, neodmítnu.
Řeknu díky a vypiju toho panáka a zeptám se barmana od koho je,
abych se na toho člověka mohl podívat a říct: „Díky.“
Lidi pak vidí, že jsem ho vypil a že to nekoupili zbytečně.
Když dostanu panáka, je to kompliment.
Je fajn, když vám někdo koupí panáka,
takže když někomu koupím panáka, mám s ním dobré úmysly.
A pokud je ten člověk u baru a odmítne,
urazím se.
Řeknu si: „Debil.“
Nechci, aby se tak někdo cítil, takže když jsem někde, kde se pije,
neodmítám.
Už jsem řekl,
že to bylo prostředí, kde se pilo.
Měl jsem už dva panáky.
Viděl jsem to
a začal hledat pomoc, protože toho bylo moc.
Hledal jsem ochranku: „Ochranka!“
Ochranka to viděla, ale byla bezradná.
Řekli: „Chceš pomoct s pitím?“ „Ne, hlupáci!“
Martin byl pryč, ochranka byla bezradná,
takže jsem tam byl sám.
Šel jsem k nim a začal jsem pít.
Popadl jsem prvního panáka a řekl: „Na Orlando!“
Prásk!
Druhého. „Na Orlando!“
Prásk!
Třetího. „Na Orlando!“ Prásk.
Po osmém panáku:
„Na Nanando!“
Prásk!
Po 12 panácích: „Na Armanda!“
Prásk!
Vypil jsem 17 panáků Jägera.
V tu chvíli se lidi nedívali
kvůli stand-up komedii,
ale kvůli ožralovi, a nechtěli odejít,
protože je zajímalo, co se stane.
Šel jsem pro číslo 18.
A když jsem se po něm natahoval,
někdo zezadu zařval: „Svlíkni se!“
A já: „Ty se svlíkni!“
A pak se postavil její přítel.
„Hej, sundá si to, co si sundáš ty.“
A najednou z toho byla party.
Ta holka vyšla na jeviště
a byla nádherná.
Podle Jägera.
Stála na jevišti vedle mě, ale byl jsem tak mimo,
že jsem nebyl schopný mluvit.
Pak začal dav skandovat.
„Svlíkni se!“
A já, fajn. Odkopl jsem botu.
Ona odkopla sandál.
Odkopl jsem druhou, ona taky.
Pak jsme přiostřili.
Nakonec jsem skončil jen v boxerkách.
A ona ve sportovní podprsence a prádle,
a všichni věděli, že je na řadě.
A kvůli tomuhle možná budu mít potíže,
protože jsem ji podněcoval.
Řekl jsem…
„Něco uvidíme.
Nevím, co to bude, ale něco uvidíme.
Bude to buď bú nebo mňau.
Něco to bude.“
A když uslyšela „mňau,“
utekla z jeviště
a já tam stál v boxerkách.
Nikdo mi nepomohl.
Konečně přišli mí kámoši.
Martin vyšel ze dveří, seběhl po schodech
a vytrhl mi mikrofon.
Řekl: „Mazej nahoru.“
Já si ho nevšiml, jen jsem hleděl do země.
Byl jsem mimo, jako tenhle chlápek.
Vypadal jsem jako konec hry Mortal Kombat.
Nedíval jsem se na něj, tak mě plácnul.
„Hej!“
Podíval jsem se na něj.
Jeho obličej byl celý od soli.
Protože je to coura.
Martin řekl: „Padej nahoru!“ „Dobře.“
Snažil jsem se vylézt po schodech, ale byl jsem namol,
takže jsem se plazil jako dítě.
Jako ve fotbale na čtyřech.
Plazil jsem se po schodech jako medvídě
a když jsem byl nahoře, všichni jásali.
„On to dokázal!“
A já: „Jó!“
A Martin se mě snaží dostat pryč.
„Dámy a pánové, ještě jednou pan Gabriel Iglesias.
Dal vám vše, co měl.
Málem se kvůli vám svlíkl.“
A pak jsem slyšel
„skoro.“
A nad ramenem se mi objevil čertík.
A jmenoval se Jäger!
A z těch schodů jsem za tři, dva, jedna…
„Víte co?“
A odhodil jsem spodní prádlo na Martina.
Polovina publika viděla můj nahý profil
a ta druhá viděla Pikačua.
Když tuhle historku vyprávím, jde o to,
že lidi zpochybňují její důvěryhodnost.
Říkají: „Jak je možné, že si to pamatuje
s takovými detaily, když vypil tolik panáků?“
Popravdě si to nepamatuju.
Ale tu show jsme nahrávali.
Takže tu historku znám velmi dobře.
„Sundá si to, co ty.“
Znám ji velmi dobře.
Lidi se mě vždycky ptají, jestli jsou moje historky pravdivé.
„Posloucháme ty šílené historky,“ o mně a Snoop Doggovi
nebo Martinovi, dobrodružství o synovi Frankiem.
Lidi se vždycky ptají, jestli jsou ty historky skutečné.
Takže v posledním speciálu jsem o tom promluvil.
Měl jsem dost toho, že mi lidi nevěří,
takže abych to prokázal, na konci minulého speciálu
jsem ukázal fotku z každé historky, kterou jsem vyprávěl,
aby lidi věděli, že jsou ty příběhy skutečné.
A dnes večer…
není výjimkou.
Takže…
svlékl jsem se na jevišti?
Ryane, dej to tam.
Dělám si z vás prdel.
Bože, mysleli jste si, že uvidíte 3D.
Promiňte, to bylo pro mě.
Bože.
Byli jste vynervovaní: „Bože, mám tu děti.“
Proboha.
Nejčastější otázka ohledně mých show je:
„Jak vypadá tvůj proces psaní?“
Můj proces psaní je prostý.
Není to tak, že si sednu a napíšu vtip.
To mi fakt nejde.
Zeptejte se Oscarů.
Mám nějaký zážitek a ten pak na jevišti povyprávím
a někdy se lidi smějí, a když se smějí, tak si ho nechám,
a když se nesmějí, pracuju na tom, dokud se nezačnou smát.
Před více než 15 lety můj přítel Ivan, který je…
Je jedním z mých nejstarších zaměstnanců.
Není starý jako: „Zdravíčko, jak se máš?“ Jen je se mnou dlouho.
Je se mnou od prvního dne.
Ivanova původní práce byla nahrávat moje show pomocí kamkordéru.
Slovo „kamkordér“ by mělo napovědět dobu.
Někteří z vás si říkáte: „Co je to kamkordér?“
To byl Snapchat našeho mládí.
Takže Ivan nahrál vystoupení
a pak kamkordér se stativem a kazetami uložil do brašny.
Bylo to velké. Nebyl to mobil, bylo to fakt velké.
Po natáčení jsme šli do hotelu
a on odstranil kryt vzadu na televizi,
připojili kamkordér a koukli jsme na záznam,
a takhle jsem kontroloval svá vystoupení.
Jednou večer jsme šli na večeři.
Ivan vše zabalil do brašny.
Setkali jsme se v hotelové lobby.
A Ivan tam tu brašnu s kamerou zapomněl.
Šli jsme na večeři a když jsme se vrátili,
byla pryč.
Tu kazetu jsme nikdy nenašli.
Říkáte si: „To se hodí,
že zmizela kazeta, kde je nahý.“
Řeknu jen, proč bych si vymýšlel historku,
která by mohla poškodit mou důvěryhodnost nebo image?
Nepotřebuju pět minut smíchu.
Potřebuju, aby ta kazeta neexistovala.
Existuje video, na kterém dělám něco ostudného,
co bych chtěl vrátit zpátky,
a vím, že až se tenhle speciál Netflix odvysílá,
spoustu lidí to video uvidí.
Doufám, že člověk, který to video má, se dívá.
Tomu člověku bych rád řekl,
že vím, že ve svém obýváku
má tu kazetu.
Mám 50 tisíc dolarů
s vaším jménem.
Pojďte si pro ně.
Posledních 25 let dostávám tu stejnou otázku.
Lidi se mě ptají: „Gabrieli, jaký byl nejlepší moment
tvé komediální kariéry?“
A já se vždycky snažím nevyzdvihovat
jen jednu konkrétní věc,
protože jsem za posledních 25 let zažil spoustu neuvěřitelných chvil.
Chápete?
Jsem rád, že většinu z toho viděla moje máma,
že viděla úspěch svého syna
a to, že vychovala někoho, kdo si váží lidí,
a kdo si šel za svým snem.
A nikdy jsem nechtěl
vyzdvihovat jedno konkrétní datum nebo událost,
když se mě lidi ptají,
jaký byl nejlepší moment mé kariéry.
Myslím, že jde o to,
že kdyby se mě na tohle někdo zeptal v pondělí…
„Gabrieli, jaký byl nejlepší moment tvé kariéry?“
…měl bych odpověď.
Omlouvám se, nechci vás vodit za nos.
Tohle není nejlepší moment mé kariéry.
Tohle je nejlepší moment mého života.
A pokud zítra umřu, udělal jsem vše, co jsem chtěl,
a ještě něco navíc.
Myslím, že teď už zbývá říct jen jedno.
Jednou mě zastavila policie,
dvě minuty po tom, co jsem vyjel ze drive-thru Krispy Kreme.
Jel jsem doleva místo doprava,
ale nedával jsem pozor, protože jsem měl koblihy.
„Doma si to dáš.
Jste zlobivé!
Tak zlobivé.“
Nedával jsem pozor a zabočil jsem špatně.
Až pak.
Strážník si dával načas.
Říkám: „Kašlu na to, trvá mu to.“
Dal jsem si tu krabici na kolena a otevřel ji.
Chystal jsem se ji otevřít a strážník se objevil u okna.
„Víte, proč jsem vás zastavil?“
Bylo to jasné, řekl jsem: „Protože jste je cítil!“
Los Angeles.
Zbožňuju vás.
Jste můj domov.
Díky za 25 let.
Díky za nejlepší noc mého života.
Nikdy na vás nezapomenu.
Díky.
Tato show je věnována památce Vincenta Fernandeze!
Muchísimas gracias!
Dámy a pánové, potlesk pro Martina!
DÍKY LOS ANGELES #BylTuFluffy
Potlesk pro muže, který dnes udělal něco historického!
Vy a Gabriel Iglesias!
Řeknu vám, že tenhle zmetek,
Gabriel Iglesias, vás shromáždil,
aby sjednotil Los Angeles!
Všechny barvy, všechny rasy,
všechna přesvědčení, všechna vyznání,
všechna zázemí, všechny čtvrti,
všechny vás spojuje smích
díky panu Gabrielu Iglesiasovi,
dámy a pánové.
Poslouchejte, vy všichni, co máte sen,
tihle tři Mexičani
z šílené čtvrti, zmetci, co?
Východní Los Angeles!
Východní LA.
Long Beach!
Wilmington!
Přesně tak.
Říkám vám,
že když následujeme své sny, když následujete své sny, volové.
- Prosím. - Je fuk, co to je!
- Nevymlouvejte se. - Nenechte se odradit!
Nevymlouvejte se, lidi.
Pokud jsme to dokázali my, por favor.
Vím, že dnešní večer sleduje někdo,
kdo se nechá inspirovat k něčemu skvělému.
Před lety
jsem byl ve Filadelfii a viděl Kevina Harta
na fotbalovém stadionu při takovém vystoupení
a řekl jsem si: „Když to dokáže Kevin, tak já taky.“
Doufám, že se dnes večer dívá někdo,
kdo si říká: „Víš co, já na to taky mám.“
Ať už sníte o čemkoli, běžte si za tím, prosím.
Makejte, obětujte, prostě to zvládněte.
Překlad titulků: Fabiána Tetamenti
Martine, opravdu se svlékl?
Jestli se svlékl?
Jeho koule byly všude!
FLUFFY SE VRÁTÍ…