Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏אתה יכול בבקשה לציין את שמך?
‏מרטין מורנו.
‏אבל אולי אתה מכיר אותי בשם…
‏מרטין!
‏אני מופיע עם גבריאל איגלסיאס ‏כבר למעלה מ-20 שנה.
‏מרטין!
‏וכן, הוא צורח את שמי כבר למעלה מ-20 שנה.
‏מהר, מרטין!
‏אנו מסתדרים טוב יותר מרוב הזוגות הנשואים. ‏זה הישג מנצח.
‏זה היה מסע מופלא.
‏הופענו במוסכים, מועדונים, סלונים ביתיים
‏ואז בתיאטראות ובהיכלים ברחבי העולם,
‏ועכשיו, באצטדיון.
‏אומרים שהומור זה עניין סובייקטיבי,
‏אבל כשאתה ממלא אצטדיונים,
‏זה כבר לא סובייקטיבי.
‏למה אנשים יכולים לצפות?
‏לאחד המופעים הטובים ביותר ‏שלוס אנג'לס אי פעם ראתה.
‏ולא משנה מה, תוודאו שאתם צופים עד הסוף.
‏אתם רוצים לראות איך זה נגמר.
‏אז מה נותר לומר?
‏בלי עיכובים נוספים,
‏בשידור חי מאצטדיון דודג'ר, ‏גבריאל איגלסיאס!
‏- אירוע קומדיה של NETFLIX -
‏- פלאפי באצטדיון. שידור חי מלוס אנג'לס -
‏לוס אנג'לס!
‏- אחדות דרך הצחוק -
‏פלאפי!
‏עשינו את זה.
‏לא אני, אנחנו עשינו את זה.
‏תודה רבה.
‏תודה רבה…
‏כולכם חושבים, "הוא רוצה לבכות." ‏"כן, אני רוצה לבכות."
‏הגעתי לפני 30 שניות ואני כבר…
‏תודה רבה.
‏תודה.
‏אני יודע שחלקכם ‏רק עכשיו גילו שמרטין אמיתי.
‏כי אתם סוף סוף רואים אותו, נכון?
‏ואם אתם מקסיקנים, כן, הוא דומה למצ'טה,
‏או למרקו אנטוניו סוליס.
‏אם אתם לבנים, ‏הוא מזכיר לכם את ביג לבובסקי.
‏וואו. זה מדהים. מרטין לא שיקר, חבר'ה.
‏התחלנו במוסכים ארורים, במפגשי על האש בחצר,
‏בימי הולדת 15, בחתונות ו…
‏עכשיו, אתם יודעים, כאן זה הבית שלנו.
‏הדבר הכי גדול שאי פעם עשיתי קורה הערב,
‏מבלי צל של ספק.
‏ואני שמח שאתם לוקחים חלק באירוע.
‏זה…
‏כי אחרי הקורונה, לא ידעתי מה יקרה.
‏אתם מבינים?
‏הדבר החיובי היחידי ‏שאני יכול לומר על שנת 2020,
‏זה שמסיבה לא ברורה, ירדתי 32 קילו.
‏תודה. כן.
‏כן, ירדתי 32 קילו.
‏אנשים שואלים אותי, "מה הסוד שלך?"
‏אני עונה, "זה לא סוד. סגרו את כל המסעדות,
‏"זה הסוד."
‏לא ידעתי לבשל, זה הסוד.
‏הייתי לבד בבית עם מנגל והכנתי נקניקיות.
‏היינו בסיבוב הופעות בקלמזו, מישיגן,
‏כשהתבשרנו שאנחנו חייבים ללכת הביתה.
‏ואז הגענו הביתה והדלקנו את הטלוויזיה.
‏וצפינו בהם משקרים לנו.
‏אני לא מדבר על קונספירציה, ‏אבל הם אמרו לנו, זוכרים?
‏"זה יימשך שבועיים."
‏זהו. אמרו לנו שבועיים.
‏נכון? "גבירותיי ורבותיי, נבקש מכם
‏"ללכת הביתה למשך שבועיים, ‏לבלות עם האהובים שלכם,
‏"לבלות עם המשפחה שלכם, ‏רק למשך שבועיים, בזמן שנבין מה קורה.
‏"ד"ר אנתוני פאוסי מסר לנו מידע חדש בנושא.
‏"שבועיים בלבד, ‏זה כל מה שנחוץ לנו, שבועיים בלבד."
‏ואני מתנצל שאני עושה ‏קול סטראוטיפי לאדם לבן וזקן,
‏אבל זה הקול שהם השתמשו בו.
‏כי זה הקול שאנחנו מאזינים לו בעיתות משבר.
‏זה לא יכול להיות שום קול אחר.
‏זה לא יכול להיות…
‏"לא, אחי, שתוק. שמע.
‏"לא יותר משבועיים, בסדר? לא יותר.
‏"תחזור הביתה לאימא ואבא
‏"ואם הנגיף ידפוק בדלת,
‏"תגידו לו, 'אין אף אחד בבית, חבר
‏"תחזור פעם אחרת, זה בסדר.'
‏"שבועיים בלבד."
‏זה לא יכול להיות שום קול אחר.
‏זה לא יכול להיות…
‏"אגיד לכם משהו. זה מה שתעשו, לעזאזל.
‏"קחו את התחת שלכם הביתה ותתבצרו.
‏"תתבצרו, ואם הנגיף יגיע לביתכם,
‏"חסלו אותו, ישר בפנים, בסדר? זה מה שתעשו."
‏שבועיים בלבד.
‏זה לא יכול להיות שום קול אחר.
‏זה לא יכול להיות…
‏"בסדר, הקשיבו. זה מה שיקרה.
‏"תלכו הביתה, תהיו עם המשפחה ואיתם, כן?
‏"ואם…" אתם לא רוצים לצחוק על הקול השחור?
‏שיהיה. זו תחושת האשמה שלכם, לא שלי. ‏אני בסדר.
‏שבועיים בלבד, זה מה שאמרו לנו.
‏שבועיים. ושבועיים הפכו לחודשיים,
‏שהפכו לחצי שנה, שהפכה ליותר משנה.
‏ולאט לאט, סיפרו לנו מי הן קבוצות הסיכון
‏לנגיף הקורונה.
‏גילינו שמדובר באנשים מעל גיל 45, כן?
‏אנשים עם עודף משקל.
‏בדיוק.
‏חולי סכרת. מה פתאום, באמת?
‏בסיכון הכי גבוה, לטינים ואפרו-אמריקאים.
‏כן. ביי, פלישיה.
‏גיליתי שאני עונה על 85 אחוז מהקריטריונים.
‏מעל גיל 45, עודף משקל, ‏סכרת, כולסטרול גבוה, לחץ דם גבוה.
‏מסתבר שהנגיף הוא ההתאמה שלי בטינדר.
‏סוף סוף מישהי רוצה להחליק ימינה,
‏וקוראים לה קורונה.
‏כן.
‏עדיין יש עניין סביב המסכות.
‏חלק בעד, חלק נגד.
‏בחלק מהמקומות זו דרישה,
‏בחלק זו אפשרות.
‏התלונה הכי גדולה ששמעתי על מסכות,
‏היא שיש להן ריח מוזר.
‏ואני כאן כדי לומר לכם, לא נכון.
‏זה הריח שלכם.
‏אתם מריחים את מה שכולם ‏מעירים לכם עליו במשך שנים
‏וסוף סוף אתם מעשנים את מה שאנחנו עישנו.
‏כן.
‏בכנות, המסכה שלי מריחה נהדר.
‏המסכה שלי מריחה ‏כמו אוראו ועוגת טרס לצ'ס, בסדר?
‏אם תריחו את המסכה שלי עכשיו,
‏תזילו ריר על עצמכם, זה כ"כ טוב.
‏אני חושב למכור אותה באתר אונלי פאנס
‏כדי לבדוק אם אוכל להרוויח כסף.
‏חלקכם יודעים מה קורה. "מלוכלך." כן…
‏הדבר הבא שאני עומר לומר
‏אינו פוליטי, בשום צורה.
‏אז, בבקשה, אל תחשבו על זה ככה.
‏החיסון.
‏חלקכם אומרים, "התחלנו.
‏"התחלנו. ידעתי שזה יגיע. ידעתי.
‏"תראו אותו, כתוב לו 'בוסטר' על המצח."
‏לא אגיד לכם מה לעשות עם גופכם,
‏רק אשתף אתכם בסיפור.
‏התחסנתי, בסדר? ‏ואני לא מחפש את האישור שלכם.
‏אני מספר לכם, כי,
‏שמעו, עניתי על 85 אחוז מהקריטריונים.
‏במצב כזה, אני זורק את הקוביה.
‏בנוסף, רציתי לעבוד.
‏התחסנתי, אבל זה היה אחד מהדברים האלה
‏שבהתחלה, כשרצית להתחסן,
‏לא יכולת פשוט להיכנס למרפאה.
‏היית צריך לקבוע תור.
‏והיית צריך להגיע ברכב, ‏לא יכולת פשוט להופיע שם.
‏כי ניסיתי.
‏ניסיתי להשתמש בפנים שלי. אמרתי, "היי."
‏מסתבר שזה עובד רק ברד לובסטר.
‏אני יכול להגיע לרד לובסטר ‏בשמונה בבוקר של יום שבת ויכניסו אותי.
‏"הזמנת מקום?"
‏"זה פלאפי, תכינו ביסקוויטים!"
‏אבל כדי להתחסן, קבעתי תור כמו כולם.
‏זה היה מוקד שמגיעים אליו עם רכב.
‏היה רמקול קטן.
‏"אפשר לעזור לך?"
‏זו תחושה מאוד מוכרת.
‏"כן, אשמח להזמין…
‏"חיסון מוגדל."
‏"פייזר, מודרנה?" "יש לי קופון.
‏"מה שיש בחינם."
‏"תתקדם לחלון." ואז אני מתקדם לחלון.
‏ומגיע אדם מכוסה לגמרי,
‏יש לו את כל ה…
‏אתה מושיט לו יד והוא דוקר אותך.
‏והוא מבקש ממך לחנות בצד
‏למשך עשר עד 15 דקות, ‏למקרה שתהיה לך תגובה אלרגית.
‏אז ישבתי באוטו, ‏עם רדיו דולק ועם מזגן דולק,
‏והצצתי החוצה וראיתי אנשים מפגינים.
‏וזה בסדר.
‏להפגין זו זכות ואני בעדה, בסדר?
‏הבעיה שלי היא שהמפגינים יורדים מהמדרכה
‏ובאים לפרצוף שלך.
‏אז זה מה שקרה.
‏הצצתי החוצה, ראיתי את המפגינים ‏ונעצתי מבט באחת מהם.
‏יכולתי לעשות זאת כל היום. אני ברכב.
‏עשיתי לה, "מה?"
‏לפתע, האישה שהסתכלתי עליה מתקדמת לעברי.
‏וחשבתי, "לעזאזל."
‏היא מגיעה לרכב שלי ומתחילה לצאת עליי.
‏מעולם אדם זר לא יצא עליי בלי סיבה.
‏היא מגיעה לרכב ואומרת,
‏"אתה כזה טיפש!
‏"איך יכולת להתחסן?
‏"אין לך מושג ‏מה הכנסת לגוף שלך עכשיו, אידיוט."
‏לא ידעתי מה לומר.
‏אמרתי לה, "כלבה, אני אוכל צ'וריסו."
‏אתם לא יודעים מה החיסון צריך לעבור
‏כדי שתהיה לו איזושהי השפעה.
‏הוא צריך לעבור דרך שנים ‏של צ'וריסו, חזיר מטוגן, חזיר צלוי,
‏בשר בקר, נקניקיות עוף, ‏נקניק בולוניה, לוף, מרק מעיים,
‏מרק חזיר.
‏הוא צריך לחדור את הכפפה.
‏כן, ובנוסף,
‏אנחנו מנסים להבין מה קורה עם נטפליקס
‏ולעלות עם מופע חדש.
‏ובזמן המגפה, במיוחד בשנת 2020,
‏לא הייתה אפשרות לקבץ אפילו קומץ אנשים,
‏שלא לדבר על למלא אצטדיון.
‏אז נטפליקס הבהירו לנו,
‏"אנחנו רוצים מופע חדש, ‏כמה שיותר מוקדם, בסדר?"
‏זה היה רגע לפני… ‏לפני ש"משחקי הדיונון" יצאה.
‏זוכרים…
‏אור אדום.
‏חלקכם חושבים, "זה גזעני." ‏לא, זה מדיוק. זה ממש טוב.
‏בכל אופן, נטפליקס אמרו, ‏"ברגע שתהיה אפשרות
‏"לצלם מופע חדש, אנחנו צריכים אחד."
‏אז בחלוף הזמן,
‏עמדו בפנינו שתי אפשרויות ‏לצלם מופע בסוף 2020.
‏אפשרות אחת בפלורידה ואחרת בטקסס.
‏חבר'ה מטקסס מריעים, כן?
‏תריעו כמה שתרצו, שם נדבקתי בקורונה.
‏כן, חסרי אחריות ארורים.
‏אז…
‏זה הסיפור.
‏הופעתי בעבר בטקסס
‏ומעולם לא הופעתי בסן אנטוניו,
‏אז התוכנית המקורית הייתה לצלם בסן אנטוניו
‏את המופע לנטפליקס, כחלק מהסדרה.
‏לא ממש יכולנו לסייר במדינה.
‏ואני זוכר שכל הזמן אמרו לנו, ‏"להישאר בקפסולה.
‏"אל תשכחו להישאר בקפסולה."
‏אז כדי להתקדם עם הפרויקט בזהירות,
‏הלכנו לשם ביחד כקבוצה, בסדר?
‏ואז כולנו אמרנו,
‏"נגור באותו המקום בסן אנטוניו למשך 30 יום.
‏"שלושים הופעות ב-30 יום, וביום האחרון,
‏"נצלם את המופע."
‏ככה תהיה לי אפשרות לחזור להופיע,
‏כי עברה יותר משנה מאז שעמדתי על במה.
‏הגענו לשם והם הציגו בפניי אפשרות,
‏"אתם רוצים לגור בבית או בבית מלון?"
‏ועניתי, "מעולם לא גרתי בטקסס,
‏"אז בוא נבדוק איך זה מרגיש לגור בבית."
‏אז הם סידרו לנו אייר בי אנד בי מפואר,
‏והיינו מרטין, אלפרד, ‏חבר שלי, ריק ואני. היינו ארבעה.
‏זו הייתה הגרסה המקסיקנית ‏ל"העולם האמיתי", בסדר?
‏כולנו גרנו בבית הגדול הזה ביחד.
‏כל אחד קיבל חדר,
‏וכמובן שקיבלתי את החדר הגדול, כי זה אני.
‏ו… אתם יודעים.
‏חלקכם אומרים, "לא."
‏כן.
‏אז פתחתי את הדלת, הדלקתי את האור… קליק.
‏וחשבתי, "איזה חדר יפהפה.
‏"וואו. הוא עצום."
‏ואז ראיתי שיש חור בקיר.
‏אמרתי, "זה מוזר."
‏אז התקרבתי לקיר
‏וכשהגעתי אליו, הבנתי שזה לא חור,
‏זה מקק ענקי.
‏תרשו לי לומר לכם שאני לא מגזים
‏כשאני אומר לכם שהג'וק היה בגודל כזה.
‏המקק היה כזה גדול.
‏בעברי השתמשתי בסימון הזה לצורך הגזמה
‏ואני לא מגזים כשאני אומר לכם ‏שהג'וק היה כזה גדול.
‏ואני לא רוצה שתחשבו, ‏"אתה חושב שאתה טוב מדי בשביל מקקים?"
‏לא. גדלתי עם מקקים כל חיי.
‏אימי ואני גרנו בבניין דירות בשיכונים.
‏תמיד היו שם מקקים, אבל הם היו שונים.
‏קודם כל, הם היו בגודל כזה.
‏והמקקים בקליפורניה מאוד שונים.
‏למשל, כשאתה מדליק את האור, הם בורחים.
‏בטקסס, הוא נשאר רגוע.
‏בקליפורניה הם מגיבים לקול או לתנועה.
‏תתפזרו.
‏ניסיתי את הגישה של קליפורניה ‏על המקק המקומי.
‏אמרתי…
‏והמקק אמר, "מה?"
‏אלוהים, אני לא חושב שיש לי מקק בחדר, ‏אני חושב שאני בחדר של המקק.
‏וברגע ההוא, מנהלת ההופעות שלי נכנסה לחדר
‏ושאלה, "הכול בסדר עם חדר השינה?"
‏אמרתי, "לא, החדר נהדר, אבל תביטי בקיר."
‏"אוי, יש חור בקיר."
‏אמרתי, "תתקרבי."
‏היא התקרבה לקיר ואמרה, "זה רק מקק עצום."
‏שאלתי, "את בסדר עם זה?"
‏היא ענתה, "הוא לא בחדר שלי."
‏היא ראתה שאני מוטרד ‏מנוכחותו של המקק, אז היא אמרה,
‏"אתה רוצה שאטפל בחברך הקטן בשבילך?"
‏והיה בזה משהו מסרס,
‏כי אני בחור גדול והיא בגובה 158 ס"מ.
‏היא אמרה, "זוז, טמבל."
‏היא מורידה נעל, מחזיקה בה, נעמדת על כיסא
‏ולוקחת תנופה כמו,
‏"סוי לה 69."
‏"גמרתי על המקק."
‏הניחה את הנעל ונעלה אותה.
‏הסתכלתי על הקיר,
‏והוא המשיך להתקדם.
‏אמרתי, "הכעסת את חבר שלנו."
‏והיא נכנסה למגננה.
‏"לא, טמבל. סיבוב שני."
‏אז היא מחזיקה בנעל, נעמדת שוב על הכיסא
‏ולוקחת תנופה,
‏ורגע לפני שהיא מכה במקק בפעם השנייה,
‏החרא ההוא התחיל לעוף.
‏זה היה מקק מ"הארי פוטר".
‏בחיי, תראו.
‏צמרמורות, אחי.
‏ומסיבה לא ברורה, ביום ה-27,
‏מתוך 30 אנשי צוות שהגיעו לצלם את המופע,
‏אני היחידי שנדבק בקורונה.
‏אף אחד חוץ ממני לא נדבק.
‏לא מרטין, לא אלפרד, אף אחד.
‏אמרתי למרטין, "אני לא יודע איך נדבקתי."
‏והוא אמר, "לדעתי המקק הדביק אותך."
‏בכל אופן, בנוסף להתמודדות עם הנגיף…
‏ודרך אגב, התנצלותי הכנה לתושבי סן אנטוניו,
‏כי הייתי אמור לצלם מופע איתכם,
‏ומסיבות ברורות מאליהן, ‏לא יכולנו לעשות זאת,
‏אבל אני מקווה שאתם מבינים ‏למה הייתי חייב לעשות זאת הערב.
‏בנוסף להתמודדות עם הנגיף, עניין החיסון,
‏גיליתי שמישהו ניסה לסחוט אותי בשביל כסף.
‏כן, והוא אפילו לא היה בן משפחה.
‏שילך לעזאזל. שמעו.
‏המנהלת שלי התקשרה
‏ואמרה לי שמישהו יצר קשר
‏בטענה שיש לו סרטון שלי
‏מתנהג בגסות כלפי דוגמניות.
‏כן, רואים? תראו אותם.
‏אתם כמוני.
‏כן, חשבתי, "אני צריך לצפות בזה."
‏מבלי לפגוע בכבודן של הנשים
‏שנתנו לי את ההזדמנות…
‏אבל אף אחת מהן לא דוגמנית.
‏אולי קומץ מופקרות מווסט קובינה,
‏אבל הן לא היו דוגמניות.
‏הן פשוט היו אזרחיות טובות. תודה.
‏בכל אופן, הם אמרו שיש לי עד תשע בבוקר
‏להפקיד 50,000 דולר בחשבון שלהם,
‏או שהם ישלחו את הסרטון לטי-אם-זי
‏והקריירה שלי תגיע לקיצה.
‏קיבלתי את ההודעה רק בשש בערב,
‏אז איחרתי את הומעד בחצי יום.
‏אז חשבתי, "אדליק את הטלוויזיה ‏ואבדוק אם עדיין יש לי עבודה."
‏וכמובן, זו הפעם הראשונה שאתם שומעים על זה,
‏כי לא היה שום סרטון.
‏הם רק ניסו להפחיד אותי כדי שאביא להם כסף.
‏הסיבה היחידה שאני מספר לכם את זה, ‏היא בגלל…
‏רק 50,000?
‏ברצינות? זה מה שהקריירה שלי שווה?
‏אל תבינו לא נכון, ‏כשאמרתי 50,000, חלקכם אמרתם, "וואו."
‏וזה באמת הרבה כסף,
‏אבל אם אתם רודפים אחרי איש מפורסם,
‏חמישים אלף זה סכום נמוך.
‏כדי להכניס את זה לפרופורציה, ‏עשו את אותו הדבר לקווין הארט,
‏והוציאו ממנו עשר מיליון.
‏עשר מיליון.
‏וזה מראה לי איפה אני עומד
‏בסולם ההצלחה של הקומיקאים.
‏יש את קווין הארט עם עשר מיליון
‏ואני כמו שובר לסחיטה.
‏"איפה קנית את הסחיטה שלך?" ‏"זה חרא מרוס, בהנחה."
‏חמישים אלף דולר.
‏אי אפשר אפילו לקנות אסקלייד ‏עם 50,000 דולר.
‏אולי יונדאי סונטה, במקרה הטוב, בסדר?
‏וזה למודל בסיסי.
‏עדיין צריך לפתוח את החלון ככה…
‏חמישים אלף דולר?
‏אבל, בנימה שמחה יותר,
‏הצלחתי להעסיק את עצמי בזמן המגפה.
‏צילמתי סרט מהסלון שלי.
‏כן. והוא אפילו לא שודר בפורן-האב.
‏הסרט כבר יצא לאקרנים.
‏הוא נקרא "ספייס ג'אם". ‏לברון ג'יימס משתתף בסרט.
‏לוס אנג'לס, אתם מסתכלים ‏על הקול החדש של ספידי גונזלס.
‏תודה.
‏חשבתי שזה אירוני ‏להעסיק את המקסיקני האיטי ביותר
‏לשחק את המהיר ביותר. מבינים?
‏ושבועיים אחרי שקיבלתי את התפקיד,
‏גיליתי שהם מנסים לבטל ‏את הדמות של ספידי גונזלס.
‏אני בטוח ששמעתם שהם שקלו להסיר שתי דמויות.
‏הם חשבו על פפה לה פיו ועל ספידי.
‏עכשיו, את פפה אני מבין.
‏הוא אוהב למשש.
‏אבל הוא מטשטש את זה עם "מו שרי.
‏"מו שרי."
‏כן.
‏אבל במה פשע ספידי גונזלס?
‏הוא מקסיקני והוא מהיר. זה לא פשע.
‏במונטבלו קוראים לזה תעסוקה מובטחת.
‏אז אמרתי, ‏"איני יכול לאפשר להם לפגוע בספידי.
‏"איני יכול לאפשר להם לבטל אותו."
‏אז יצאתי להגנתו. ‏חוץ מזה, זו הייתה העבודה היחידה שלי.
‏הלכתי למקום היחידי ‏בו הרגשתי שאני יכול להגן עליו.
‏נכנסתי לטוויטר.
‏וטוויטר… טוויטר זה מקום מפחיד.
‏זו האמת.
‏נכנסים לשם רק כדי להילחם, ‏להתלכלך, להוכיח עמדה.
‏אז חבר שלי אמר, ‏"אם אתה רוצה למשוך תשומת לב,
‏"תוסיף האשטאג." וכך עשיתי.
‏כתבתי ציוץ, "שלום, #תרבותהביטול,
‏"שמי גבריאל איגלסיאס,
‏"ואני מדובב את הקול החדש של ספידי גונזלס.
‏"לא תוכלו לבטל או לתפוס אותי."
‏ופרסמתי אותו.
‏לא ידעתי שכשנכנסים לטוויטר
‏ומחפשים בלגן,
‏מוצאים אותו.
‏כן.
‏כל כלי התקשורת הגדולים השתמשו בציוץ שלי
‏ושילבו אותו בסיפור על תרבות הביטול.
‏איי-בי-סי, אן-בי-סי, סי-בי-אס, סי-אן-אן.
‏לו הייתי יודע שזה מה שיקרה, ‏הייתי בודק את האיות.
‏כי המשפחה שלי התקשרה.
‏"אתה טמבל? מה הבעיה שלך? תלמד לאיית!"
‏אלוהים ישמור.
‏אפילו פוקס ניוז ‏השתמשו בציוץ שלי באחת הכתבות.
‏פוקס ניוז.
‏אתם יודעים איך אני יודע?
‏נהג האוטובוס שלי, דייב, התקשר אליי.
‏הוא היה נרגש.
‏הוא אמר, "פלאפי, לעזאזל, ‏מעולם לא הייתי גאה יותר.
‏"הצלחת. אתה בפוקס ניוז."
‏אמרתי, "דייב, שתוק, אתה טיפש."
‏הוא אמר, "אמריקה."
‏אפילו וורנר ברדרס התקשרו להודות לי,
‏ולפני שהבנתי מה קורה, הייתי בשיחת זום.
‏ואני יודע שרבים מכם התרגלו לזום,
‏וזה די נוח, נכון?
‏רואים רק את החלק הזה.
‏אז כדי להשתעשע, בכל פעם שעניתי לשיחת זום,
‏התחפשתי לפו הדוב.
‏ואם זה לא מצחיק אתכם, תפנו למישהו שצוחק,
‏כי אין דרך חזרה מתחפושת של פו הדוב.
‏השארתי שובל של אבקת טלק בכל הבית.
‏זה היה נראה כמו פרק של "נרקוס".
‏אז עניתי לשיחת הזום
‏עם הבמאי, התסריטאי והמפיק של "ספייס ג'אם".
‏והם היו מאוד נחמדים, ‏מאוד תומכים, מאוד מגניבים.
‏הם אמרו, "גבריאל, תודה רבה
‏"שאתה תורם מכישרון הדיבוב שלך לסרט.
‏"אנחנו מאוד מעריכים שאתה חלק מזה.
‏"אם יש לך שאלות, או חששות, תגיד לנו."
‏"תודה לכם."
‏"יש לנו שאלה אליך." אמרתי, "בסדר."
‏"מה אתה מרגיש לגבי הקול של ספידי גונזלס?"
‏אמרתי, "מה זאת אומרת?"
‏"יש אנשים שחושבים שהוא קצת סטראוטיפי.
‏"מה דעתך בעניין?"
‏אמרתי, "ובכן, לא פגשתם את המשפחה שלי."
‏אני לא יכול לדבר בשם כל הלטינים,
‏אבל אני יכול לומר לכם ‏שאצלי בבית, בילדותי,
‏ספידי גונזלס לא נתפס כדמות שלילית.
‏למעשה, הוא היה המודל לחיקוי היחיד ‏שהיה לנו בילדותנו.
‏הוא והבומבוס מ"משפחת סימפסון".
‏"גבריאל, חשבנו שאולי תרצה להשאיל
‏"את קולך האמיתי לדמות.
‏"אולי למתן אותו קצת, לקדם אותו לזמננו."
‏אמרתי, "עם כל הכבוד,
‏"אני מעריך את העובדה ‏שאתם נותנים לי את המנדט
‏"לשנות את קולה של הדמות האגדית הזו,
‏"אבל בסופו של יום, כשאנשים רואים את הסרט,
‏"אני לא רוצה שהם יחשבו עליי,
‏"אני רוצה שהם יחשבו על ספידי גונזלס."
‏אז אמרתי, "בבקשה, שמרו על קולו המקורי."
‏ואז הוא שאל את השאלה,
‏"אתה חושב שאתה מסוגל לעשות את הקול שלו?"
‏"איך קיבלתי את התפקיד?"
‏זכרו, מעולם לא נבחנתי לתפקיד, ‏הם פשוט התקשרו אליי.
‏הנחתי שהם ידעו שאני מדובב למחייתי
‏ושאני מסוגל לעשות זאת.
‏אז שאלתי, "מה גרם לכם לבחור בי,
‏"אם לא ידעתם מה היכולות…
‏"או.
‏"הייתם צריכים מגן גדול וחום ‏למקרה שיהיה בלגן, נכון?"
‏ואז כל שלושת המשתתפים בשיחה היו…
‏אמרתי, "אל דאגה, ‏כי איתי יש לכם שני ציפורים במכה.
‏"קיבלתם מקסיקני אמיתי ‏ומישהו שיכול לדובב נהדר."
‏אז, כן.
‏בדיוק.
‏ואחרי רגע, איש הסאונד,
‏זה שאחראי על ההקלטות בוורנר ברדרס, ‏הצטרף לשיחה.
‏הדבר היחיד שידעתי עליו,
‏זה שהוא צועק, בסדר?
‏הוא עולה לשיחה ואומר, ‏"גבריאל איגלסיאס, מה שלומך?"
‏וואו.
‏"מה קורה?"
‏"קוראים לי סטיבן, ‏המפיק המוזיקלי של אולפני וורנר ברדרס.
‏"שמע, חבר, זה מה שיקרה.
‏"אני אלחץ על לחצן ההקלטה, ‏וברגע שאלחץ עליו,
‏"תתחיל לדבר כמו ספידי גונזלס.
‏"נבין את הזרימה, הקצב, התזמון,
‏"וברגע שנסיים להקליט, נפיק סרט.
‏"נשמע טוב?" "נשמע טוב."
‏"זה גבריאל איגלסיאס ‏לסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה.
‏"ספידי גונזלס, טייק ראשון.
‏"גבריאל, בדיקת מיקרופון, ‏אחת, שתיים, שלוש."
‏"אחת, שתיים, שלוש." "נשמע טוב, נתחיל.
‏"ו… תתחיל."
‏בסדר, מתחילים.
‏"שלום, חברים, שמי ספידי גונזלס, ‏העכבר הכי מהיר במקסיקו.
‏"אריבה, אפה, אנדלה!"
‏הבמאי, התסריטאי והמפיק היו…
‏"זה היה מושלם."
‏אמרתי, "אני יודע, ‏אני מקסיקני כבר המון זמן."
‏ואמרתי, "ואל תחשבו שבגלל שאני מקסיקני,
‏"אני יכול לדובב רק דמויות מקסיקניות.
‏"אני מדובב למחייתי.
‏"בהינתן ההזדמנות,
‏"אני יכול לדובב את כל הסרט בעצמי."
‏אני מסוגל.
‏שמעו.
‏מרווין ממאדים.
‏"אוי, בחיי. האפנן שלי."
‏יוסמיטי סם.
‏"אני שונא את הארנב הזה!"
‏באגס באני.
‏"מה קורה, דוק?"
‏אמרתי, "אתם יכולים לפטר ‏את שאר המדובבים עכשיו.
‏"אדובב את כל הדמויות בחצי מחיר ‏בתוספת ביטוח בריאות."
‏וזה היה באמצע שנת 2020, אז התכוונתי לזה.
‏אמרתי, "כן, בלי השתתפות עצמית."
‏החלק האהוב עליי בסיפור הוא העובדה
‏שהם באמת הנעימו את השיחה.
‏הוא יכול היה פשוט לומר לי, "אתה טמבל."
‏והייתי מקבל את זה. ‏אפילו הייתי אומר, "בסדר."
‏אבל אני מניח שאנחנו חיים בתקופה אחרת,
‏בה אנשים הרבה יותר רגישים ומודעים,
‏אז הוא רק רצה לוודא שאני בסדר, אז הוא אמר,
‏"גבריאל, אני לא רוצה ‏להמעיט מהמהימנות שלך כמדובב,
‏"או כקומיקאי, או כבן אנוש, ‏אבל ידיי כבולות.
‏"חוזים נחתמו, חולקו צ'קים,
‏"זה סרט של האיגוד." ‏וחשבתי, "תראו איך הוא נסחף."
‏המפיק גם משתתף בשיחה
‏והוא זה שאחראי על התקציב, על הכסף.
‏אז הוא שומע את הבמאי נואם והוא אומר,
‏"רגע… חכה רגע.
‏"בוא נשמע מה יש לו לומר.
‏"גבריאל.
‏"פלאפי.
‏"מותק.
‏"דבר אליי, פודינג.
‏"אם נגרום לזה לעבוד, מה הדרישות?"
‏שאלתי, "מה כוונתך?"
‏"מה הדרישות? מה התעריף שלך? מה השכר שלך?"
‏אמרתי, "השמועה ברחוב ‏אומרת שאני שווה לפחות 50,000
‏"ויש לי הודעות באימייל שיאמתו זאת."
‏הם סירבו בסוף, אבל אז מה?
‏אני יודע שאצטרך להגן ‏על ספידי גונזלס שוב, יום אחד.
‏כי לצערי, ככה תרבות הביטול עובדת.
‏ואל תבינו אותי לא נכון.
‏אני מבין שיש אנשים ‏שצריכים לשאת באחריות, אבל…
‏ודרך אגב, אם שמעתם על תרבות הביטול ממני,
‏סימן שזה כבר הרחיק לכת.
‏כי אני גאה בעובדה
‏שאני לא מהקומיקאים שמעוררים מחלוקות.
‏זו הסיבה שאני לא מדבר ‏על פוליטיקה, דת, או ספורט.
‏כי שלושת הנושאים מפלגים בין אנשים.
‏לכן אני מדבר על אוכל.
‏כי אוכל מאחד בין אנשים.
‏בדיוק. אלא אם כן אתה טבעוני.
‏במקרה כזה, ‏אתם יכולים לעזוב ברגע זה. לא אכפת לי.
‏לא אכפת לי אם אני פוגע בכם ובסלט שלכם. ‏אתם יכולים ללכת. ביי.
‏והסיבה היחידה שאני כועס על טבעונים,
‏היא בגלל שפעם הייתי טבעוני.
‏אני יודע, חלקכם חושבים, "לא". כן.
‏הייתי טבעוני כמעט שנה.
‏חלקכם בטח חושבים,
‏"לא היית טבעוני, אם זה נמשך פחות משנה."
‏אבל תחשבו על זה.
‏כל מי שעבר דיאטה יודע
‏כמה קשה זה לשנות הרגלי אכילה למשך שבוע,
‏בטח כשמדובר בשנה.
‏ואמרו לי שארד במשקל.
‏והם לא שיקרו.
‏איבדתי משקל, סבלנות וחברים.
‏אז אני רק רוצה לומר לכם שחזרתי.
‏אז…
‏כמעט ביטלו אותי.
‏כמעט ביטלו אותי,
‏כי פרסמתי ציוץ של אחד מהכלבים שלי.
‏חלקכם יודעים שיש לי שני כלבי צ'יוואווה.
‏כן.
‏הצופים בבית חושבים, "זה לא סטראוטיפי."
‏כן, אני יודע.
‏יש לי שני כלבי צ'יוואווה.
‏כלב קטן בשם ויני וכלבה קטנה בשם ריסה.
‏הם שוקלים שש קילו ביחד.
‏ריסה הקטנה שלי שוקלת 2 קילו
‏והיא בת 17.
‏כן. הכעס שלה שומר עליה בחיים.
‏אאשר את כל הסטראוטיפים על כלבי צ'יוואווה.
‏כן. הכול אמיתי.
‏הכעס אמיתי.
‏אבל איתי? היא אוהבת אותי.
‏היא בת 17, אין לה שיניים. ‏הלשון שלה תלויה בחוץ.
‏היא מתוקה.
‏אז פרסמתי תמונה שלה בטוויטר עם הכיתוב,
‏"לוקח את הפרגית שלי לאכול פרגיות."
‏והוספתי תיוג, צ'יק-פילה.
‏אתם מרגישים את זה?
‏רואים איך רוב האנשים חושבים, ‏"זו מסעדה טובה.
‏"חבל שהם סגורים ביום ראשון."
‏וכמה מכם פה, היה אפשר לשמוע אתכם נוהמים.
‏כן. חצי מהם טבעונים.
‏החצי השני הציף את הטוויטר שלי בתגובות.
‏התחלתי להיות מוצף בתגובות נבזיות.
‏"אתה טיפש, אתה נוראי. ‏איך יכולת? הערכנו אותך יותר.
‏"באמת, פלאפי? אתה?" ‏ולא הבנתי על מה הם מדברים.
‏הבעיה בתרבות הביטול ‏היא שאנשים רק תוקפים, לא מחנכים.
‏הם לא מסבירים.
‏הם רק תוקפים והם מצפים שתבין מה עשית,
‏או שתבין אותם, ‏אבל הם לא מוכנים להסביר בנחמדות.
‏אז זה מה שקרה.
‏שאלתי שאלות שאף אחד לא רצה לענות עליהן.
‏"פלאפי, אתה נורא." שאלתי, "מה כוונתך?"
‏"באמת? צ'יק-פילה?"
‏מצטער, פופאייז היו סגורים. ‏אני לא יודע מה לומר.
‏"אתה יודע מה עשית." ‏אמרתי, "אני יותר רעב ממודע.
‏"אני לא מבין את כוונתכם."
‏ולבסוף מישהו הקדיש את זמנו כדי להסביר לי
‏למה הציוץ שלי היה "פוגעני".
‏מסתבר שצ'יק-פילה, בעברם,
‏נהגו לתרום
‏לארגונים שלא התייחסו יפה
‏לקהילת הלהט"ב.
‏עכשיו, סלחו לי שאני נעזר בידיי ‏על מנת לזכור את האותיות,
‏אני פשוט לא רוצה לפספס אף אות.
‏אני מחשיב את עצמי לתומך ובן ברית
‏ואני עושה את מיטב יכולתי ‏כדי להבין עד כמה שאני יכול…
‏בהינתן האינפורמציה המוגבלת שיש ברשותי.
‏עכשיו, אחזור על עצמי.
‏אני עושה את מיטב יכולתי ‏כדי להבין עד כמה שאני יכול,
‏בהינתן האינפורמציה המוגבלת שיש ברשותי.
‏במילים אחרות, אני קורא רק את הכותרות.
‏זה העניין, חבר'ה.
‏יש מיליון מאבקים בעולם שלנו.
‏בכל יום שעובר, ‏יש אנשים שמנסים לשפר את חייהם,
‏להגיע ליעדים שלהם, להשיג משהו
‏שיוציא אותם מהמקום בו הם נמצאים ‏וייקח אותם למקום טוב יותר.
‏וזה בלתי אפשרי לעקוב אחרי המאבקים של כולם,
‏אלא אם כן אתה מפשל ומישהו לוקח אותך הצידה
‏ונוזף בך.
‏וככה השיחה התנהלה.
‏כי סוף סוף עשו לי שיחה.
‏אמרו לי, "גבריאל, ‏אם אתה מחשיב את עצמך כתומך
‏"של קהילת הלהט"ב,
‏"האם תשוב לתייג את צ'יק-פילה בפוסטים שלך?"
‏אמרתי, "כן, בהחלט, ‏אבל זה לא מפני שאני לא תומך.
‏"אני בהחלט תומך במטרה שלכם,
‏"אבל מטרות זה עניין דו-צדדי.
‏"אתם גם צריכים לתמוך במטרה שלי."
‏אמרתי, "תייגתי את צ'יק-פילה מאותה הסיבה
‏"שאני מתייג כל חברה אחרת ‏שאני משתמש בשירותיה.
‏"אני מנסה לקבל דברים בחינם."
‏פשוט מאוד, אל תתעלמו מזה.
‏ואני יודע שחלקכם חושבים, ‏"אתה לא מרוויח כסף?"
‏כן, נכון, ואתם יודעים איך אני חוסך אותו?
‏דברים בחינם.
‏תרשו לי לספר לכם איך עליתי על זה.
‏אכלתי בצ'יפוטלה ערב אחד והצוות היה נהדר,
‏אז רציתי לפרגן להם ברשת.
‏אז פרסמתי אותם ותייגתי "צ'יפוטלה".
‏צ'יפוטלה ראו את הציוץ שלי ‏והם יצרו איתי קשר כדי להודות לי.
‏וכדי להביע את הערכתם, ‏צ'יפוטלה שלחו לי כרטיס בוריטו,
‏עם תוקף לשנה של אוכל בלתי מוגבל.
‏ובדקתי אותם.
‏הם נתנו אותו לבחור הלא נכון.
‏אחרי שבועיים, הוא נראה כמו כרטיס לרכבת.
‏הוא היה שרוט לחלוטין.
‏עכשיו, תרשו לי לשאול אתכם, ‏אם הייתם אני והייתם מעלים פוסט
‏שהיה מאכיל אתכם למשך שנה שלמה בחינם,
‏לא הייתם מתייגים כמה שיותר חברות שרק ניתן
‏על מנת לבדוק מי עוד ירצה לתרום למטרה?
‏החטא היחיד שלי הוא המופקרות שלי. זהו.
‏התלכלכתי קצת ברשת, זה כל מה שעשיתי.
‏אבל שוב, אני מבין שאנשים מסוימים
‏צריכים לשאת באחריות על המעשים שלהם.
‏אני פשוט מרגיש שברוב המקרים, ‏שיחה פשוטה יכולה לפתור דברים.
‏אני יודע שעל פי חוקי החברה הנוכחים, ‏יכולים לבטל אותי ברגע זה
‏עקב מופעי סטנד אפ קודמים ‏שעשיתי לאורך השנים.
‏ואני מבין את זה, ‏אז אני מחכה לצלצול הטלפון.
‏אני יודע שיכולים לבטל אותי ‏בגלל מופעים קודמים.
‏ואני יודע שהם כנראה מצפים ממני להתנצל,
‏אבל לעולם לא אתנצל על העבודה שעשיתי,
‏כי, יודעים מה? זה היה מקובל בזמנו.
‏כמובן שיש דברים שהייתי משנה היום,
‏אבל אין סיכוי שאתנצל עליהם,
‏אם הם היו בסדר בזמנו.
‏אני רוצה לספר לכם ברגע זה
‏שיש דברים לגביי שאינכם יודעים,
‏שתגלו בקרוב מאוד.
‏אז למעשה, מה שאני מנסה לעשות כרגע
‏זה מה שעורך הדין שלי ייעץ לי לעשות, ‏"להקדים תרופה למכה."
‏פגעתי במישהו שאת שמו ‏לא הייתי צריך להזכיר מעולם.
‏פגעתי במתאגרף מקצועי.
‏קוראים לו קאנלו.
‏אני יודע. תהמר על הכול או תפרוש.
‏אם אתם לא יודעים מי זה קאנלו,
‏תנו לי רגע להסביר.
‏קאנלו הוא אחד מהמתאגרפים הטובים בעולם.
‏בסדר?
‏אי אפשר להחמיץ אותו.
‏הוא מקסיקני,
‏אבל אין לו מראה מסורתי.
‏קאנלו הוא המקסיקני הלבן ביותר ‏על פני כדור הארץ.
‏הוא לבן לחלוטין. ‏הוא כל כך לבן שהוא ג'ינג'י.
‏קאנלו הוא מתאגרף מקסיקני לבן וג'ינג'י.
‏הוא כל כך לבן שאפילו דונלד טראמפ אמר, ‏"אתה יכול להיכנס."
‏לבן לחלוטין.
‏אבל אז הוא פוצה פה ואתה מבין
‏שקאנלו לא מקומי.
‏אז ככה הסתבכתי בבלגן.
‏חבר שלי מעולם הקומדיה, רון וייט,
‏פנה אליי.
‏ורון וייט הזמין אותי להשתתף
‏במופע הקומדיה שלו, "מחווה לחיילים", ‏ברשות השידור הארצית.
‏ואמרתי לרון, "אשמח להופיע. ‏הכול בשביל החיילים. בוא נלך על זה."
‏ההופעה מצולמת בווגאס ‏והיא כוללת קומץ קומיקאים, כולל אותי,
‏ורון וייט מנחה את הערב.
‏הוא קורא לי לבמה ‏ואני יודע שיש לי רק עשר דקות להופיע, בסדר?
‏אוכל למלא אותן רק בבדיחות על לאס וגאס,
‏מאחר שכולם מכירים את וגאס.
‏אז התחלתי לדבר על אגרוף.
‏ואז הזכרתי את קאנלו.
‏וככה הסתבכתי.
‏אמרתי, "קאנלו הוא המתאגרף ‏האהוב עליי בכל הזמנים.
‏"הלוואי…"
‏והכול הידרדר משם.
‏אמרתי, "הלוואי שהוא לא יתראיין באנגלית,
‏"כי אנגלית זה לא הצד החזק שלו,
‏"ומתאגרף מקצועי…"
‏שמעו.
‏מתאגרף מקצועי צריך להישמע מלא ביטחון,
‏נחוש, מאיים, אגרסיבי, חד, בפרצוף שלך.
‏ובספרדית, הוא כזה.
‏באנגלית, לא ממש.
‏בספרדית, הוא קטלני.
‏בספרדית, הכתב, הקריין מגיע…
‏"אנחנו כאן עם קאנלו אלבארס,
‏"שיתמודד נגד פלויד 'מאני' מייוות'ר
‏"בסוף השבוע הקרוב ב'צפייה בתשלום' ‏בזירת אם-ג'י-אם בלאס וגאס, נבדה."
‏אני יודע שחלקכם שמעתם את זה וחשבתם,
‏"אלוהים, אני חושב שאני מבין ספרדית."
‏כי זה נכון.
‏ואז הכתב מסתכל על קאנלו ‏ושואל אותו על הקרב.
‏"קאנלו, מה הגישה שלך לקרב?"
‏קאנלו לוקח את המיקרופון.
‏הוא לא מרבה במילים, אבל הוא מדבר לעניין.
‏הוא מביט במצלמה ואומר,
‏"תראו, אכניס לו אגרוף ככה וככה.
‏"אפיל אותו לקרקע ובום."
‏"אז אל תחמיצו את הקרב בסוף ‏השבוע בזירת אם-ג'י-רם בלאס וגאס, נבדה.
‏"קאנלו אלבארס נגד פלויד 'מאני מייוות'ר.
‏"אל תחמיצו את השידור!"
‏אותו הראיון באנגלית.
‏אנגלית.
‏"אני עומד כאן לצד הכוכב המקסיקני,
‏"סאול קאנלו אלבארס,
‏"שיתמודד מול פלויד 'מאני' מייוות'ר ‏בסופ'ש הקרוב
‏"ב'צפייה בתשלום'.
‏"קאנלו, מה הגישה ותוכנית ההתקפה שלך
‏"לקראת הקרב בסופ"ש הקרוב ‏נגד מתמודד כה טכני, ברשותך,
‏"מתמודד, שללא עזרה, ‏הגדיר מחדש את ספורט האגרוף?
‏"מה תוכנית ההתקפה שלך לקראת הקרב?"
‏"ובכן,
‏"אני…
‏"מתכוון…
‏"להכות בו,
‏"ככה.
‏"אכה בו ככה."
‏"הוא מייד…
‏"ייפול
‏"על ה…
‏"איך אומרים רצפה באנגלית?
‏"רצפה? הוא ייפול לרצפה ואז…
‏"ככה."
‏"בסדר, אלה הם דבריו.
‏"פלויד מייוות'ר, ‏אני מקווה שאתה מוכן, חברי,
‏"כי, כן, זה מה שמצפה לך.
‏"בשידור חי מחדשות אי-אס-פי-אן, ‏אני פיל סטיבנס.
‏"בחזרה אליכם באולפן, זה הכול להיום.
‏"מה זה היה לעזאזל?
‏"למה לא הזהרתם אותי?"
‏אז השמועה על הבדיחה שלי ‏הגיעה לצוות של קאנלו.
‏גיליתי, כי יש לי חברים ‏בקהילת האגרוף שיצרו איתי קשר
‏ואמרו לי, "אחי, מה קרה?"
‏אמרתי, "על מה אתם מדברים?"
‏"אחי, שמענו." "שמעתם מה?"
‏"שמענו שהצוות של קאנלו עצבני."
‏שאלתי, "איך זה קשור אליי?"
‏"זה כנראה קשור לבדיחה שעשית על קאנלו."
‏"מי הראה לו?"
‏לו ידעתי שאחד המתאגרפים הטובים בעולם
‏יראה שצחקתי עליו, לעולם לא הייתי עושה זאת.
‏לא חשבתי שהוא יצפה
‏במופע "מחווה לחיילים" של רון וייט
‏ברשות השידור הארצית.
‏לא חשבתי שהוא אי פעם יצפה בזה.
‏זה היה באנגלית.
‏עכשיו אני חושש לקראת העימות,
‏כי אני יודע שזה רק עניין של זמן.
‏ואני יודע איפה הוא יתעמת איתי.
‏זה יקרה בווגאס.
‏והסיבה שאני כ"כ בטוח שזה יקרה שם,
‏היא בגלל שכשהופעתי בווגאס,
‏הופעתי באולפנים של זירת אם-ג'י-אם,
‏אז קיבלתי כרטיסים חינם לקרבות
‏ואני תמיד הולך, כי זה בחינם.
‏והם נתנו לי מושבים ליד הזירה ‏כדי שפניי יופיעו על המסך הגדול
‏כדי לקדם מכירת הכרטיסים.
‏ואני יודע, ‏כי ראיתי קרבות זירה של קאנלו בעבר,
‏ולמרות שמעולם לא דיברתי איתו, ‏אני יודע ששם זה יקרה.
‏ואני לחוץ לקראת העימות הזה,
‏כי אני לא יודע אם הוא מתכוון ‏להתעמת איתי באנגלית או בספרדית.
‏אני מקווה שזה יהיה בספרדית, ‏כי אני רוצה לפחד,
‏מבינים?
‏אני מקווה שהוא יגיד,
‏"אחסל אותך, שמן מזורגג!"
‏אני רק חושש שהוא, אתם יודעים…
‏"היי!
‏"היי, אתה.
‏"היי אתה, שמן, אימא כלבה, פלאפי."
‏"הוא קרא לי עכשיו שמן, אימא כלבה, פלאפי?"
‏אז אם משהו יקרה לי…
‏קאנלו.
‏אבל אני צריך להרגיש גאה בעובדה
‏שמישהו במעמדו בכלל מכיר בקיום של קומיקאי.
‏זה נחמד לדעת שהוא יודע מי אני. זה נחמד.
‏זה גורם לי להרגיש רלוונטי.
‏כי אחרי 2019, לא הייתי בטוח מה עומד לקרות.
‏בכנות, עבורי, חשבתי ששנת 2019
‏הייתה שנת הקומדיה הטובה ביותר שלי.
‏ואני אומר את זה בגלל
‏שהייתי כזה קרוב להנחות את טקס האוסקר.
‏כן.
‏אני די בטוח שיש לי סיכוי טוב שנה הבאה.
‏השנה שכמעט נבחרתי להנחות,
‏הייתה השנה שקווין הארט היה אמור להנחות.
‏אני לא יודע אם אתם זוכרים, אבל
‏קווין הארט היה אמור להנחות את טקס האוסקר,
‏וכשמישהו נבחר להנחות, ‏עושים לו בדיקת רקע מקיפה.
‏הם עוברים על כל החשבונות שלך ‏ברשתות החברתיות, עד למייספייס.
‏אנשים מעל גיל 40, אתם מבינים.
‏התברר שלפני עשר שנים,
‏קווין הארט צייץ כמה פוסטים שנויים במחלוקת,
‏אז האקדמיה לקולנוע התעמתה איתו בנושא.
‏הם אמרו, "קווין, אתה מוכן להסביר?"
‏וקווין אמר, "כן, אמרתי את זה.
‏"התייחסתי לנאמר לפני עשר שנים ‏והתנצלתי על זה לפני עשר שנים.
‏"אפשר להתקדם?"
‏והאקדמיה אמרה, "יופי, קווין,
‏"אנחנו שמחים שהתנצלת,
‏"בגלל שהציוצים הובאו לידיעתנו בשנית
‏"ואנחנו צריכים להעלים את זה,
‏"אז אנחנו צריכים שתתנצל."
‏וקווין אמר, "אתם לא יכולים ‏לאלץ אותי להתנצל פעמיים
‏"על אותו הדבר שקרה לפני עשר שנים."
‏והם אמרו, "אתה חייב, כי אם לא,
‏"לא תוכל להנחות את טקס האוסקר."
‏וקווין אמר, "תודה, אבל לא תודה."
‏והוא וויתר על העבודה.
‏הייתי עושה את אותו הדבר במקומו,
‏כי התנצלות נותנת עוד כוח לתרבות הביטול
‏ואסור לנו לחזק אותם. ‏עלינו להחזיר את השליטה.
‏אז…
‏עכשיו.
‏אז עכשיו לאקדמיה הייתה בעיה
‏למצוא מחליף לקווין הארט,
‏שזה לא דבר פשוט לעשות.
‏אז הם פנו למספר שחקנים ‏כדי לבדוק אם הם מעוניינים
‏וכולם אמרו את אותו הדבר,
‏"תודה, אבל לא תודה.
‏"אנחנו לא רוצים להיות ‏חלק מהבלגן עם קווין הארט."
‏אף אחד לא רצה את העבודה.
‏אני, לעומת זאת…
‏אני מזהה הזדמנות כשאני רואה אותה.
‏אז ביקשתי מהמנהל שלי ‏ליצור קשר עם האקדמיה והם היו נרגשים
‏לשמוע ממישהו.
‏הם אמרו, "גבריאל איגלסיאס, ‏כן, אנחנו מכירים אותו.
‏"הוא מאוד מצחיק, מאוד שנון.
‏"הוא יכול להתאים להנחות את הטקס.
‏"בקש ממנו לשלוח חומרים קומיים שלו
‏"כדי שנרגיש מה יהיה הסגנון של הערב,
‏"ובהתבסס על החומרים, נקבל החלטה."
‏וזה מה שעשיתי.
‏ישבתי לילה אחד, לקחתי עט, דף נייר,
‏כתבתי כמה בדיחות
‏ושלחתי אותן לאקדמיה.
‏ולדעתי זו הסיבה שהם אמרו לא.
‏זה מעולם לא שודר בטלוויזיה,
‏אז הערב…
‏הערב, אשמח לעשות את שורת הפתיחה
‏שתכננתי לעשות בטקס האוסקר.
‏ואז תחליטו איך הערב היה נראה.
‏בסדר. אעשה את הקול.
‏"ערב טוב, גבירותיי ורבותיי, ‏וברוכים הבאים לטקס פרסי האוסקר.
‏"והמנחה שלכם הערב,
‏"הקומיקאי המצחיק גבריאל איגלסיאס."
‏"תודה רבה גבירותיי ורבותיי.
‏"תודה, זה כבוד גדול.
‏"תודה.
‏"זה כבוד גדול להיות כאן הערב ‏ולהנחות את טקס האוסקר.
‏"בהתאם למסורת,
‏"הנה מקסיקני שעושה את העבודה ‏שאף אחד אחר לא רוצה לעשות."
‏והם ויתרו.
‏כן. ואחרי שחזרנו לקצב,
‏בהחלט עברנו דרך ארוכה מאז 2020.
‏העובדה שאנחנו ממלאים אצטדיון, מרפק למרפק,
‏מוכנים לצחוק.
‏ליהנות.
‏עשינו דרך ארוכה.
‏אתם יודעים? 2020, חבר'ה, ‏אני חייב להודות לכלבים שלי.
‏עליי להודות לכלבים שלי, ‏כי הם שמרו על שפיותי, על האושר שלי,
‏על החדות שלי.
‏כי הייתי ממש בדיכאון, ‏הייתי עצוב, לא ידעתי מה אני חווה.
‏יש פה בעלים של כלבים?
‏כן?
‏בעלים של כלבים מבינים אותי.
‏אין אף חיה בעולם ‏שתיתן לך 100 אחוז מעצמה, כמו כלב.
‏מה? חתול? לא.
‏אני מצטער. ‏בלי לפגוע בחתולים או בבעלים של חתולים,
‏אבל לכל בעלי החתולים, ‏אתם יודעים בדיוק כמותי שהחתולים שלכם…
‏כי אני יודע שיש לכם יותר מחתול אחד…
‏החתולים שלכם מסתכלים עליכם ‏כאילו אתם גרים בבית שלהם.
‏אתם נכנסים, אתם מנסים לנזוף בהם בגלל משהו.
‏וכשאתם מנסים לדבר איתם, הם מפנים את גבם
‏וחושפים בפניכם את חור הישבן.
‏אתם בוהים וחושבים, "אלוהים, זה כה אפל."
‏רק כלב ייתן לכם מעצמו 100 אחוז.
‏זו הסיבה שהם מתעצבים כל כך ‏כשהם מרגישים שאתם עומדים לעזוב
‏וזו הסיבה שהם שמחים כל כך ‏כשאתם חוזרים הביתה.
‏אתם כל מה שהם מצפים לקראתו.
‏"ועכשיו חזרת!"
‏אני יודע זאת כעובדה. אין דבר בעולם ‏שאוהב אותי יותר מהכלבים שלי.
‏אמרתי את זה לא מזמן ומישהו שאל אותי, ‏"מה לגבי הבן שלך?"
‏עניתי, "אין דבר
‏"שאוהב אותי יותר."
‏אני יכול לצאת מהחדר למשך דקה או שעה.
‏כשאני חוזר, זו אותה התגובה.
‏זה הרגע הכי נהדר בעולם, בכל פעם מחדש.
‏כן, הכלב שלי, ויני, קופץ מהספה
‏ורץ לקראתי במהירות שיא, וכשהוא מגיע אליי,
‏הוא מקפץ במקום ומשמיע קול כזה…
‏כמעט אפשר לשמוע, "איפה היית?"
‏והוא משתין בכל מקום.
‏פעם כעסתי שהוא עושה את זה, ‏אבל אז חשבתי על זה.
‏הכלב שלי אוהב אותי כל כך ‏שהוא לא מסוגל לשלוט בתפקודי הגוף.
‏לכן, כשאני חוזר הביתה, ‏אני מרים אותו דבר ראשון.
‏וחברה שלי מתעצבנת.
‏"למה אתה לא ניגש אליי ראשונה?"
‏אמרתי, "כי הכלב אוהב אותי יותר."
‏"איך אתה יודע שאני לא אוהבת אותך יותר?"
‏אמרתי, "אני לא רואה שלולית."
‏תראי. יבש.
‏כן, היא לא אהבה את זה. מצטער.
‏כן, הכלבים האלה. תנו לי לספר לכם.
‏ואני מתנצל אם אני מגמגם,
‏או אם אני מאבד ריכוז.
‏דעתי מעולם לא הוסחה
‏בגלל ספינת אוויר עם הפנים שלי עליה.
‏אני מצטער, נטפליקס, אבל זה…
‏זה כמו יום הולדת, חג מולד, סופר בול,
‏וורלד סיריס
‏ואיבוד הבתולים שלי בבת אחת.
‏"ראיתי אפילו את האורות ‏של ספינת האוויר 'שנה טובה'"
‏אני מצטער, חבר'ה, אני ממש שמח עכשיו, תודה.
‏הלוואי שאימא שלי הייתה רואה את זה.
‏אין לכם מושג.
‏היא הייתה שמחה לראות את כולכם,
‏אבל היא הייתה אומרת, "לעזאזל עם הכול.
‏"תראו, הבן שלי בגן עדן. ‏הוא עם ישו בשמיים, רואים?"
‏זה מדהים.
‏אתם בסדר שם? שמעתי שיעול.
‏אתם בסדר?
‏אל תשתעלו, בדיוק חזרנו לשגרה.
‏אני מעדיף שתפליצו ולא תשתעלו.
‏אם אתם מרגישים שיעול מגיע, תחסמו את הפה,
‏תהפכו את האנרגייה ‏ותוציאו אותו מאחורה, בסדר?
‏אנשים מאחוריכם חושבים, "אל תעשו זאת."
‏שחררו את זה ואם האנשים מאחוריכם לא מריחים,
‏אז הם חולים בקורונה.
‏בדיקה ביתית בחינם.
‏בכל אופן…
‏אז במהלך 2020,
‏הכלבים שלי ואני, ‏הדבר הכי נורמטיבי שיכולנו לעשות
‏היה לצאת לנסיעה, בסדר?
‏נסיעות, היה מותר להיכנס לרכב.
‏הכול היה סגור, אבל יכולת לנהוג.
‏אז נכנסנו לאוטו.
‏שמתי רשימת שירים והתחלתי לנסוע.
‏לבסוף, התחלנו לחפש אוכל.
‏ואני יודע שזה דבר מטורף לומר, אבל תזכרו
‏שאני עונה על 85 אחוז מהקריטריונים.
‏מעולם לא נכנסתי לשוק, כי פחדתי.
‏את כל האוכל השגתי מחברים, ‏או מסוחרים ברחוב.
‏כן.
‏כן, אני תומך בסוחרי רחוב, ‏למקרה שמישהו תוהה.
‏כי לא משנה מה, הם קורעים את עצמם, שוב,
‏כדי לשפר את איכות החיים שלהם ושל משפחתם.
‏לילה אחד, אחרי שיצאתי מדוכן טאקו,
‏הבנתי שהרבה אנשים ‏צריכים לצאת מאזור הנוחות שלהם
‏כדי למצוא דרך לסגור את החודש.
‏לילה אחד, טעיתי לחשוב שהעובד בדוכן
‏הוא מקסיקני.
‏הוא לא היה.
‏אפילו דיברתי איתו בספרדית, ‏שזה איסור מוחלט.
‏החוק קובע שכשפונים לאדם שחום עור,
‏קודם כול צריך לדבר איתו באנגלית, ‏ואז אם יש קושי בתקשורת,
‏עוברים לתוכנית ב', ספרדית של בית ספר.
‏מתחילים באנגלית, "שלום, אדוני, אפשר…"
‏"אני לא מבין, מה קרה?"
‏"רגע, אני יכול.
‏"שלום.
‏"אני…"
‏אז ניגשתי לעובד בדוכן ואמרתי,
‏הוא הזכיר לי איזה דוד, אז אמרתי…
‏שזה אומר, "שלום, חבר, מה שלומך?"
‏והוא הגיב,
‏"מה אתה אומר לי?"
‏"אני מצטער, אדוני, חשבתי שאתה מקסיקני."
‏"לא, אני לא מקסיקני. אני יווני."
‏יווני?
‏לעזאזל, לא הייתי קרוב.
‏"אני מצטער, אחי. השעה מאוחרת ואני עייף. ‏אפשר לקבל שני טאקו?"
‏"מה כוונתך, 'אפשר לקבל שני טאקו?'
‏"הרגע אמרתי לך שאני לא מקסיקני, יווני.
‏"אני לא מוכר טאקו.
‏"אני מוכר גירוס."
‏גירוס?
‏ואז נזכרתי שראיתי כיתוב בחזית הרכב,
‏אבל חשבתי שמדובר בשם שלו, או משהו, כן?
‏חשבתי, כך כתוב, ג'-י-י-ר-ו.
‏"ג'יירו."
‏הוא התעצבן.
‏"זה לא ג'יירו, זה גירוס."
‏"כתוב פה ג'יירו."
‏"מבטאים את זה גירוס!"
‏"אחי, אני עייף, השעה מאוחרת,
‏"מה זה גירוס?"
‏"זה כמו טאקו."
‏"תן לי שניים."
‏בסופו של דבר, עסקים חזרו לעבוד
‏ואפשרו לנו להיכנס, ותרשו לי לומר לכם,
‏התענוג המביש שלי הוא סטארבקס, בסדר?
‏זה התענוג המביש שלי. ‏אני אוהב לקנות סטארבקס מהרכב.
‏אבל ההבדל הוא כזה,
‏כשיש לך אפשרות בחירה ‏בין להיכנס לסניף או לקנות מהרכב,
‏זה דבר אחד.
‏אבל כשאומרים לך שאסור להיכנס לסניף
‏ואז מסירים את האיסור,
‏אתה די מתגעגע לזה.
‏אני, למשל, השתוקקתי להיכנס ‏כשהם הודיעו שהדלתות נפתחות.
‏השתוקקתי להיכנס, להזמין מהקופה,
‏לדבר עם העובד ולעיין בתפריט.
‏לא היה לי אכפת.
‏הגעתי מוקדם,
‏לקחתי את הכלבים איתי, לא היה לי אכפת.
‏נכנסנו לסטארבקס…
‏ואני יודע שהם עשו את זה בלונג ביץ',
‏אני לא יודע אם הם עשו את זה פה, ‏אבל הם שמו מדבקות על הרצפה.
‏אז אני עומד שם על המדבקה הארורה.
‏הכלבים איתי. אני רגוע.
‏מהצד, נראיתי כמו ילד בכיתה ג'.
‏אנחנו רק מבלים, מחכים.
‏ומישהי מאחוריי שמה לב ‏שאני מחזיק שני כלבים.
‏הייתה לה בעיה עם העובדה ‏שאני מחזיק שני כלבים
‏ובמקום לומר, ‏"סלח לי, ברשותך, היי שם, היי, שלום."
‏היא עושה את הקטע…
‏שמעתי את זה וחשבתי, "לעזאזל, הנגיף!
‏"אני לא רואה מדבקות!
‏"אני מחוץ למערכת!"
‏והיא אמרה, "אני לא חולה בקורונה.
‏"אלה כלבי שירות?"
‏"הם כלבי צ'יוואווה.
‏"ואלה, במיוחד, ההפך הגמור מכלבי שירות."
‏"הם אמורים להיות בפנים?"
‏אמרתי, "לא שאלתי.
‏"לא רציתי להשאיר אותם ברכב.
‏"אני אפילו לא נשאר. רק אזמין שתייה ואלך.
‏"אפילו לא אניח אותם. אני מצטער."
‏והיא אמרה, "הם לפחות חוקיים?"
‏את שואלת מקסיקני אם הכלבים שלו חוקיים?
‏למזלי, "הבא בתור."
‏"תודה לאל."
‏אז הגעתי לדלפק ועכשיו אני מודאג,
‏כי האישה שתלה מחשבה בראשי
‏שאני עושה משהו לא בסדר,
‏שעומדים לנזוף בי, או להעיף אותי.
‏אז אני מנסה לא ליצור קשר עין עם המוכר.
‏אני רק מעיין בתפריט ‏ואני שומע אותו אומר, "כלבים."
‏"אחי, מצטער לגבי זה. מצטער, אני יודע."
‏"הם מתוקים.
‏"איך קוראים להם?"
‏"ובכן, זה ויני וזו ריסה."
‏"הם ממש מתוקים." "תודה."
‏ואז באה עובדת אחרת ואומרת, ‏"אני רואה כלבים!"
‏"אני מצטער!"
‏"הם מתוקים.
‏"איך קוראים להם?"
‏אמרתי, "ובכן, זה ויני וזו ריסה."
‏"הם ממש מתוקים." "תודה."
‏סיימתי להזמין והעובדת סימנה לי…
‏"כן?"
‏"אני חייבת לומר לך משהו ‏בנוגע לכלבים, בסדר?"
‏"אני יודע, מצטער, ‏לא רציתי להשאיר אותם באוטו."
‏"מה הקטנים ירצו להזמין?"
‏"ובכן…
‏"על אף שהייתי שמח ‏לחלוק כוס קפה עם הכלבים שלי,
‏"אני לא חושב שקפאין ‏וכלבי צ'יוואווה הולכים ביחד."
‏"לא, טיפשון.
‏"אולי הקטנים שלך ירצו פפוצ'י…"
‏רואים מה זה?
‏עכשיו שומעים אתכם.
‏כשדיברתי על מדבקות, ‏"אנחנו לא יודעים במה מדובר,
‏"אבל פפוצי'נו מזורגג בלי הפסקה." נכון?
‏מצטער. בכל אופן.
‏כשהיא אמרה פפוצ'ינו, ‏חשבתי, "איזה מין משקה זה?"
‏הסתכלתי בתפריט וחשבתי, ‏"אני לא רואה שום דבר כזה."
‏"לא, טיפשון, פפוצ'ינו זה כוס קטנה,
‏"מלאה בקצפת.
‏"כך תוכל ליהנות מהמשקה
‏"והקטנים שלך ייהנו יחד איתך."
‏אמרתי, "אלוהים,
‏"אני אוהב את זה.
‏"כמה זה עולה?"
‏"זה בחינם."
‏"ספרי לי עוד."
‏"יש לך שני כלבלבים, ‏אז אתה מקבל שני פפוצ'ינו בחינם."
‏"אלוהים, אפשר לקבל אחד נוסף?"
‏"יש כלבלב קטן נוסף שאני לא רואה?"
‏זה.
‏התרגשתי כל כך, אמרתי לה, "את מבינה
‏"כמה שימחת אותי עם כל עניין הפפוצ'ינו?"
‏"כן.
‏"הרשת מבקשת שהציבור ידע ‏שכל מי שנכנס עם כלב,
‏"יקבל פפוצ'ינו על חשבון הבית."
‏"אז זה בסדר שנכנסתי עם הכלבים שלי?"
‏"כן, הם תמיד מוזמנים."
‏אגיד לכם משהו. אני קטנוני.
‏אני מאוד קטנוני. אמרתי,
‏"את יכולה לחזור על זה בקול רם?"
‏"הכלבלבים שלך תמיד מוזמנים!"
‏לא אשקר, הרגשתי קצת כמו קאנלו.
‏באמת, לא שלטתי בזה.
‏הסתובבתי ואמרתי, "שמעת, אימא כלבה?"
‏"הייתי במופע שגרם לפיטוריו של פלאפי."
‏כפי שאמרתי, לא משנה מה תגיד או מה תעשה,
‏מישהו תמיד ימצא דרך לעוות את דבריך ‏ולהציג אותם באור שלילי.
‏כבר קיבלתי אימייל בנוגע לבדיחה על כך
‏שאין דבר שאוהב אותי בעולם ‏יותר מהכלבים שלי, אפילו לא בני.
‏מישהו כבר כתב, "כמה נורא כלפי הבן שלך."
‏אמרתי, "הוא יודע."
‏אני אוהב אותו מאוד.
‏בני יחגוג 25 בקרוב.
‏הוא בן 24.
‏פרנקי בן 24.
‏תודה שהרעתם לו, הוא עדיין גר בבית.
‏התראיינתי לאחרונה
‏ומישהו שאל אותי על הבן שלי.
‏הוא אמר, "גבריאל, תמיד הזכרת את הבן שלך
‏"בהופעות שלך.
‏"יש עליו סיפור חדש ‏שאנחנו יכולים לצפות לו?"
‏אמרתי, "לא ממש סיפור חדש, אלא…
‏"כי הבן שלי עצמאי עכשיו.
‏"הוא עצמאי, יש לו חיים משלו וזה מדהים.
‏"אבל יש לי סיפורים עליו מהעבר ‏שמעולם לא שיתפתי."
‏והוא אמר, "בבקשה, ספר לנו."
‏אמרתי, "בסדר, הסיפור האהוב עליי ‏הוא גם הסיפור הראשון.
‏"ב-2007, כשקיבלתי אותו…"
‏חלקכם יודעים שהוא טכנית בני החורג,
‏אבל אף פעם לא אהבתי את המונח בן חורג.
‏הוא בני האמיתי, כן.
‏הוא בני, או תוצר לוואי שלי.
‏אין שטח אפור.
‏בכל אופן, השנה 2007 ‏ומסיבה לא ברורה, אני בבית בליל כל הקדושים.
‏הנה העניין.
‏כקומיקאי, החוזה שלי ‏מחייב אותי להופיע 365 ימים בשנה.
‏אין לי יום חופש.
‏אני עובד בחג המולד.
‏אני עובד בסילבסטר, ‏ביום האהבה, ביום פטריק הקדוש,
‏בימי הולדת, בחגים, ‏בארועים מיוחדים, לא משנה מה.
‏אימי אמרה לי, "אם יש לך עבודה, תעבוד.
‏"תעבוד, במיוחד אם יש לך עבודה טובה
‏"ואתה לא רוצה להפסיד אותה למישהו.
‏"אם אתה הולך על זה, תן את כולך."
‏אז זה מאוד נדיר ‏שאני לא עובד בליל כל הקדושים.
‏אז אימא של בני אמרה…
‏היא אמרה, ‏"אני חושבת שזה מגניב שאתה בבית היום.
‏"אתה יודע, מאחר שזו השנה הראשונה של פרנקי
‏"עם שלושתנו, מה דעתך על זה?
‏"מה דעתך שהלילה, תיקח אותו לאסוף ממתקים
‏"ואני אשאר בבית ואחלק ממתקים?
‏"ככה תהיה לכם הזדמנות להכיר זה את זה,
‏"לשוחח, לצחוק.
‏"מה דעתך?"
‏אמרתי, "מותק, זה רעיון נפלא.
‏"אני אוהב את זה.
‏"בסדר, קדימה. פרנקי! ‏בוא, הולכים לאסוף ממתקים."
‏"מה עם אימא שלי?"
‏"היא תישאר בבית." "יש!"
‏אז נכנסנו לרכב.
‏ולקחתי את פרנקי לשכונה ההיא.
‏אתם יודעים למה אני מתכוון?
‏השכונה בה מחלקים ממתקי קוסטקו.
‏כן. אז חנינו את הרכב והלכנו במעלה הרחוב.
‏ולא לבשתי תחפושת. באתי בשבילו,
‏אז הוא מחופש ואני נראה רגיל.
‏אז חלק מהאנשים שפתחו לנו את הדלת נבהלו.
‏אחד אמר…
‏"הפלאפי."
‏אמרתי, "אלוהים, מעולם לא קראו לי הפלאפי."
‏לא ידעתי מה לומר. "זה אכן אני."
‏על אחת הדלתות שדפקנו, הם פתחו
‏ואמרו, "אלוהים, אתה מפורסם."
‏אמרתי…
‏עלינו עד למעלה, חצינו את הכביש וחזרנו.
‏לפני שהגענו לאוטו, ‏הדלי כבר היה מלא בממתקים.
‏בסדר? אז חזרנו הביתה ואפילו לא עברה שעה.
‏נכנסנו ואימא של פרנקי עצבנית.
‏היא אמרה, "מה זה לעזאזל?"
‏אמרתי, "מה?"
‏"אמרתי לך לקחת אותו לאסוף ממתקים."
‏אמרתי, "עשיתי זאת. תראה לה את השלל."
‏"המטרה של איסוף ממתקים ‏היא לא להשיג ממתקים."
‏"מה לעזאזל?
‏"מה המטרה?"
‏"המטרה היא שתבלו ביחד, תצחקו,
‏"תשוחחו, תכירו זה את זה.
‏"אי אפשר לעשות זאת בשעה.
‏"אתה יכול, בשבילי, לקחת אותו שוב
‏"לפחות לשעה?"
‏"מותק, הבנתי, אל תדאגי, עליי."
‏אמרתי, "פרנקי, בוא. ‏תרוקן את הדלי. סיבוב שני."
‏אז יצאנו, נכנסנו לרכב…
‏אני לא רוצה לדפוק שוב על דלתות, ‏אז אמרתי, "יש לי רעיון."
‏לקחתי את פרנקי לוולמארט.
‏הגענו לוולמארט ופרנקי שואל, ‏"מה אנחנו עושים כאן?"
‏"הכול בשליטה, שים לב."
‏נכנסנו ואמרתי לו, "קח עגלה.
‏"בוא אחריי."
‏והובלתי אותו כל הדרך למעבר של הממתקים.
‏ברגע שהגענו לשם, עצרתי את העגלה.
‏התקרבתי לפניו של פרנקי ואמרתי,
‏"פרנקי, יש לך בדיוק 30 שניות ‏לקחת כמה ממתקים שאתה רק יכול.
‏"מוכן? צא."
‏והוא קפא.
‏אמרתי, "חבר, השעון מתקתק. זוז."
‏"אלוהים ישמור!"
‏אז הוא תופס שקית ממתקים, ‏מביט בה וזורק לעגלה.
‏תופס שקית נוספת, מביט בה וזורק לעגלה.
‏תופס שקית שלישית, ובשקית השלישית…
‏"תם הזמן."
‏זו הייתה הפעם הראשונה ‏ששמעתי אותו אומר, "חרא."
‏הוא ידע שהוא בזבז הזדמנות פז
‏כשהוא התמהמה בהתחלה.
‏אז נכנסנו לאוטו, פתחתי את שלושת השקיות,
‏שפכתי את הממתקים לדלי ‏ואמרתי לו, "שמע, פרנקי,
‏"כשנגיע הביתה,
‏"אל תספר לאימא שלך שהלכנו לוולמארט."
‏"למה לא?"
‏"כי היא תגיד שרימינו באיסוף ממתקים."
‏"אבל זה טוב יותר." "אני יודע."
‏אז חזרנו הביתה ועכשיו היא דיברה בטון אחר.
‏היא אמרה, "הנה אתם. נהניתם?"
‏"היה לנו ממש כיף, מותק. ‏היה לנו כיף, נכון, פרנקי?"
‏"נהדר. פרנקי, תביא לי את הממתקים."
‏"למה, אימא?"
‏"כי אני צריכה לעבור על הממתקים ‏ולוודא שהם לא מסוכנים למאכל."
‏"למה שהם יהיו מסוכנים? הכול הגיע מ…"
‏"שתוק, טמבל. שתוק. שתוק, בן זונה. שתוק."
‏הוא כמעט הפיל את האימפריה, מבינים?
‏אז הוא מסר לה את הדלי והיא לקחת אותו
‏ושפכה אותו על השולחן מולנו.
‏היא שמה לב.
‏"יש כאן הרבה ממתקים מאותו המותג.
‏"הרבה ממתקים מאותו המותג.
‏"אתה מוכן להסביר למה יש כ"כ הרבה ממתקים ‏מאותו המותג בדלי של פרנקי?"
‏"אני לא יודע מה לומר.
‏"יש הרבה אנשים עם טעם חדגוני בשכונה.
‏"לא יכולנו לחזור לשכונה הראשונה, ‏כי יש להם מצלמות
‏"והם יזהו אותנו, ‏ואנחנו מעדיפים להימנע מזה."
‏שנה לאחר מכן,
‏התאריך הוא 31 לאוקטובר, 2008.
‏מסיבה לא ברורה, ‏שוב אין לי הופעה בליל כל הקדושים.
‏וחברה שלי קופצת מהתרגשות.
‏"זה סימן."
‏אמרתי, "זה סימן שהסוכר שלי מתרשל בעבודתו."
‏תודה למאט, אני יודע שאתה כאן. ‏מצטער על הבדיחה.
‏אתה עושה עבודה נהדרת. תודה על זה,
‏אבל בשנה ההיא התרשלת.
‏בכל אופן…
‏אימא של פרנקי אמרה, "יודע מה אני חושבת?
‏"אולי ורק אולי, ‏אנחנו יכולים להפוך את זה למסורת.
‏"זה יכול להיות הבילוי הגברי שלכם.
‏"שניכם תאספו ממתקים
‏"ואני אשאר בבית ואחלק ממתקים.
‏"זה יכול להיות הבילוי שלכם."
‏אמרתי, "יודעת מה? נשמע לי טוב.
‏"פרנקי, בוא, הולכים לאסוף ממתקים."
‏"מה לגבי אימא שלי?" "היא שוב נשארת."
‏"יש."
‏אז יצאנו, נכנסנו לרכב.
‏אני נשען קדימה, מסתכל על פרנקי ואומר,
‏"פרנקי, אתה חושב על מה שאני חושב?"
‏"וולמארט."
‏הגענו לוולמארט,
‏נכנסנו ואמרתי, "פרנקי, קח עגלה.
‏"בוא אחריי."
‏והובלתי אותו כל הדרך למעבר של הממתקים.
‏ברגע שהגענו, עצרתי את העגלה ‏והתקרבתי לפנים שלו.
‏אמרתי, "פרנקי, יש לך בדיוק 30 שניות
‏"לקחת כמה שיותר ממתקים.
‏"מוכן? צא."
‏מסתבר שהבן זונה התאמן כל השנה לקראת זה.
‏ברגע שהזנקתי אותו, ‏היד שלו עלתה והתחילה לרוקן את המדף.
‏הוא קורע שקיות ממתקים אל תוך העגלה.
‏הוא מילא את העגלה בתוך עשר שניות.
‏אני באמת חושב שביום ההוא חליתי בסוכרת.
‏וזה סיפור שאני מספר במסיבות
‏ולחברים קרובים ורק לאחרונה ‏התחלתי לספר אותו על הבמה.
‏הוא שמע אותי פעם מספר אותו
‏ושאל, "באמת? עדיין?"
‏אמרתי, "זה סיפור טוב.
‏"אתה הגיבור!"
‏ואתם יודעים, דברים מתגלים.
‏ויום אחד הוא רצה לדבר איתי,
‏והוא תפס אותי לא מוכן.
‏הוא אמר, "אפשר לדבר איתך, אבא?"
‏"כן, מה קורה?"
‏"יש משהו שאני רוצה לספר לך."
‏"בסדר, מה זה?"
‏"זה חשוב."
‏"בסדר."
‏"זה רציני.
‏"אתה יכול לשבת?"
‏"באיזה חודש היא?"
‏"על מה אתה מדבר?" "על מה אתה מדבר?
‏"אל תפחיד אותי."
‏"זה בנוגע אלינו." "בסדר.
‏"מה קורה?"
‏הוא אמר לי,
‏"אתה מוכן בבקשה להפסיק ללעוג לי?"
‏וכשהוא אמר זאת, הרגשתי,
‏כי אני יודע כמה קשה היה לו ‏להעלות את הנושא.
‏שאלתי, "כמה זמן אתה מרגיש ככה?"
‏"כל חיי."
‏"ניסית לדבר איתי על זה פעם?"
‏"כן."
‏"ומה אמרתי?"
‏"אמרתי לי לשים דאודורנט."
‏"זה עבד.
‏"שמע, פרנקי,
‏"לא ידעתי איך להיות אבא, בסדר?
‏"היו דברים מסוימים ‏שידעתי שאני לא רוצה לעשות.
‏"ידעתי שאני לא רוצה לצעוק עליך.
‏"ידעתי בוודאות שאני לא רוצה להכות אותך.
‏"אז עשיתי את הדבר הכי טוב ‏שיכולתי לעשות במסגרת היכולות שלי.
‏"לעגתי לך."
‏"קוראים לזה השפלה."
‏"רק השנה.
‏"שמע, אם אתה רוצה ‏שאפסיק לשתף בדיחות או סיפורים עליך,
‏"או שאפסיק לצחוק, אני מבין."
‏לא רציתי לגרום לו להרגיש רע
‏ולא רציתי להרגיש רע בעצמי, מבינים?
‏אז אמרתי, "שמע, אספר לקהל שדיברנו.
‏"כדי שהם יבינו שמעכשיו והלאה,
‏"בעתיד, לא יהיו יותר סיפורים על פרנקי."
‏"למה זה חשוב?"
‏"כי אם לא אסביר להם למה הפסקתי לדבר עליך,
‏"הם יחשבו שאתה מת."
‏"אני לא רוצה…" ‏"גם אני לא רוצה שהם יחשבו שאתה מת."
‏חיבקתי אותו חזק, ‏הזכרתי לו כמה אני אוהב אותו,
‏כי אני אוהב אותו מאוד ‏ואני מקווה שהוא יודע.
‏אני חושב שרוב הבעיות והתסכול ‏שחווינו בזמן האחרון
‏קשורים לעובדה שאימו ואני כבר לא ביחד.
‏אל תחשבו שאתחיל לספר לכם בדיחות עליה.
‏זה לא יקרה.
‏אין לי דבר שלילי אחד לומר ‏על האישה שהייתי איתה
‏במשך 14 שנה.
‏בסדר? שום דבר רע, ‏או שלילי, או משפיל, שום דבר…
‏שום דבר פחות ממדהימה.
‏שום דבר פחות מאנרגיות חיוביות.
‏אין לי דבר שלילי לומר עליה.
‏וזה לא רק בגלל שחתמתי על מסמך מחייב
‏שאוסר עליי לדבר עליה רעות.
‏אלא בגלל שבסופו של יום, ‏היא האימא של הבן שלי,
‏ועליי לוודא שהיא ממשיכה לתמוך
‏בהיותי אבא שלו.
‏אז צריך לשמור על שלום בית.
‏אספר לכם שלא הגבתי טוב לפרידה.
‏היא הייתה הפרידה הראשונה, האמיתית…
‏היא הייתה האהבה הראשונה שלי.
‏פשוט אומר זאת. ‏היא הייתה האהבה הראשונה שלי.
‏ולא הגבתי טוב לפרידה.
‏הלב שלך אמור להישבר בגיל 12,
‏ע"י מושא אהבתך הראשון.
‏זה הגיל בו ליבך אמור להישבר, ‏לא בשנות ה-40 לחייך.
‏זה אמור לקרות כשאתה צעיר, ‏קטן, בעל חוסן נפשי.
‏כשאתה מבין שזה לא עובד, אז אתה שבור.
‏"לא!"
‏ואני…
‏כן.
‏לא בשנות ה-40 לחייך.
‏אז מבלי לשפוך יותר מדי מידע,
‏רק אגיד לכם שכשהגירושים הסתיימו,
‏הייתי בתחנת הדלק וקיבלתי הודעה
‏שאומרת, "הכול נחתם.
‏"זה רשמי, הבקשה הוגשה."
‏וחשבתי, "וואו, בסדר."
‏נכנסתי לרכב, הנעתי אותו ‏והעברתי להילוך ראשון.
‏ואז זה הכה בי.
‏אז זה הפך לאמיתי.
‏אז זה היה, "אלוהים ישמור.
‏"אני כבר לא יכול ללכת הביתה.
‏"זו כבר לא אפשרות. הרסתי הכול.
‏"אני כבר לא יכול לחזור למה שקראתי בית.
‏"עליי להתחיל מחדש ממש שם, בתחנת הדלק."
‏ועברתי התמוטטות עצבים.
‏וחלקכם יודעים שהפסקתי להופיע בתקופה ההיא
‏ואנשים התחילו לתהות ‏האם מדובר בסמים, באלכוהול,
‏בבריאות נפשית?
‏עברתי את הפרידה הראשונה שלי.
‏איך יכולתי להיות קומיקאי מוצלח,
‏בתקופה שלא הצלחתי להפסיק לבכות.
‏מבינים? זה היה עצוב.
‏ואתם מכירים את ההופעות שלי, ‏אתם יודעים שאני לא מדבר על זה.
‏הגעתי לתחתית של חיי.
‏מעולם לא הרגשתי כל כך עצוב, ‏חלש, פגיע, מדוכא, בודד,
‏הכול בבת אחת.
‏וזה קרה בתחתית חיי כשגיליתי…
‏בדיוק, מוזיקת קאנטרי.
‏מוזיקת קאנטרי יודעת מתי אתה עצוב, ‏מוזיקת קאנטרי יודעת מתי אתה חלש,
‏מוזיקת קאנטרי יודעת מתי אתה פגיע ‏ואתה זקוק למשהו שימלא את החלל.
‏נהגתי לבוז למוזיקת קאנטרי.
‏נהגתי להסתכל למוזיקת קאנטרי בעיניים ולומר,
‏"קחי את ליבך השבור ותמשיכי הלאה."
‏אבל לא היום. תנו לי לספר לכם.
‏אני ברכב ואני בוכה כל כך הרבה, ‏הדמעות שלי זולגות על פניי
‏ומתמזגות עם הנזלת שלי.
‏הן מתמזגות עם הנזלת שלי.
‏הן מתמזגות עם הנזלת שלי
‏ואז הן מתמזגות עם הריר שלי.
‏שלושה נוזלים שונים יוצאים מפניי
‏באותו הזמן.
‏הצוואר שלי נראה כמו מרק מנודו. ‏זה היה נורא.
‏רק היה חסר לי נגיעת לימון ובצל. ‏זהו, זה הכול.
‏אני משמיע קולות מוזרים ‏ואני לא רוצה לשמוע את עצמי,
‏אז אני מדליק את הרדיו ולוחץ על כפתורים.
‏וזה נעצר על תחנה של מוזיקת קאנטרי.
‏וידעתי מייד שאני מאזין למוזיקת קאנטרי,
‏אבל לא העברתי תחנה,
‏כי חשבתי, "יודע מה?
‏"מגיע לך לסבול יותר
‏"בגלל הטעויות שעשית והאנשים שפגעת בהם."
‏אז נתתי לשיר להתנגן
‏ולהתנגן…
‏האזנתי למוזיקת קאנטרי למשך יותר משעה
‏והגעתי למסקנה הבאה,
‏למוזיקת קאנטרי יש לפחות שיר אחד ‏שידבר אל ליבך ישירות,
‏כי אתה מרגיש כמו האומן שכתב את השיר
‏על עצמו ועל חייו,
‏בגלל שהשירים מאוד מפורטים.
‏כן, אני מוריד את הכובע ‏בפני זמרים ויוצרים של מוזיקת קאנטרי.
‏אתם יודעים לעשות משהו מאוד טוב
‏וצריך לחוות תקופה מסוימת בחיים ‏כדי להבין אתכם.
‏אני ברכב מייבב, ולפתע, ברדיו
‏אני שומע…
‏"עברו שבעה ימים
‏"מאז שראית אותה"
‏איך הוא ידע ‏שעברו שבעה ימים מאז שראיתי אותה?
‏"אתה לא יכול להוציא אותה מהראש
‏"כי כל דבר קטן שאתה עושה או אומר
‏"הוא סיבה נוספת לכך שהרחקת אותה
‏"ועכשיו אתה יושב ברכב שלך
‏"לבדך"
‏איך הוא יודע?
‏תעשו שזה יפסיק!
‏אבל זה לא מפסיק, זה ממשיך לזרות לך מלח
‏ולהזכיר לך שאתה חתיכת חרא.
‏"היית צריך ללכת הביתה ולנעול את הדלת
‏"אבל היית בחוץ והתפרפרת
‏"ועכשיו אתה יושב ברכב שלך
‏"לבדך"
‏הזמן המשיך, עברה שנה,
‏ואותה השאלה חוזרת על עצמה,
‏"אז מה עכשיו?
‏"תתחיל מחדש, תעלה על הסוס,
‏"תכיר בת זוג, תתחתן,
‏"תקים משפחה חדשה? מה תעשה?"
‏ואני עונה, "יש לי כלבים.
‏"אני בסדר כרגע."
‏אני יודע איך זה מרגיש ‏להיות רווק למשך זמן ממושך
‏ואני יודע איך זה מרגיש ‏להיות בזוגיות למשך זמן ממושך
‏ובשני המקרים יש יתרונות וחסרונות.
‏אני יכול לדבר רק בשם הגברים.
‏חלק מהגברים.
‏בנים, קרה שהייתם רווקים ‏למשך זמן כה רב שהתחלתם לחשוב
‏האם מדובר בבחירה?
‏ומצאתם את עצמכם אומרים,
‏"כנראה שאהיה רווק לנצח, ‏אף אחת לא רוצה אותי.
‏"אף אחת לא רוצה אותי."
‏חלקכם צוחקים, כי יש לכם חבר כזה.
‏חלקכם שותקים, כי זה מי שאתם.
‏ואז שמים לב שלפעמים, כל מה שנדרש
‏זה רק קומץ שינויים קטנים,
‏כוונון עדין, כדי לחזור למשחק.
‏למשל, תספורת שונה.
‏אולי בגדים יפים יותר.
‏אולי אתם מתחילים, נגיד, להתקלח וכאלה.
‏מישהי שמה לב ומחליטה לתת לכם הזדמנות
‏ועכשיו אתם שוב במשחק.
‏ואין תחושה טובה יותר בעולם
‏מלחוות התחלה של זוגיות חדשה,
‏כי אתה כה מאושרים.
‏אתה כה מאושר, אתה האדם האופטימי בעולם.
‏דבר לא ישבש את יומך כשהקשר בחיתוליו.
‏אתה יכול לפספס את האוטובוס בדרך לעבודה.
‏"יגיע אחד אחר."
‏אתה יכול לאבד את עבודתך.
‏"כנראה שזו לא העבודה בשבילי."
‏אתה מאושר בטירוף.
‏ואז אתה מתחיל להרהר ‏בחיים שהיו לך לפני הזוגיות,
‏ואתה נזכר איך היית בוהה בטלפון
‏והוא אף פעם לא צלצל.
‏חשבת שהוא מקולקל כי לא קיבלת הודעות.
‏אתה בודק את ההודעות הנכנסות וכלום.
‏אבל ברגע שאתה נכנס לקשר חדש,
‏כמו קסם, הטלפון שלך…
‏הודעה. דינג!
‏המספרים שלך עולים ברשתות החברתיות.
‏אנשים ברחוב מדברים אליך, ‏ואתה תוהה לעצמך בקול רם,
‏"איפה כל אלה היו כשהייתי רווק?"
‏תשובה, הם תמיד היו שם.
‏ההבדל הוא שלא היית כזה שמח.
‏גיליתי שאושר
‏הוא אחד מהדברים המושכים ביותר בעולם.
‏מי לא רוצה להיות בחברת אנשים חיוביים?
‏נכון? אלא אם כן הם חולים בקורונה. לא חשוב.
‏נחמדים, נעימים, שכיף להיות איתם.
‏בעלי אנרגייה טובה.
‏אתם יודעים מי באמת שמות לב לאושר שלכם
‏כשאתם בתחילתה של מערכת יחסים?
‏נשים אחרות.
‏לא האישה שלך.
‏נשים אחרות.
‏הן לא יכולות שלא לשים לב לאושר שלך.
‏הן בוהות בך ומצביעות.
‏"תראו אותו.
‏"תראו כמה הוא מאושר.
‏"אני בטוחה שאני יכולה לשנות זאת."
‏חבר'ה, אתם עכשיו דם במים והכרישים חופשיים.
‏ואם מעולם לא צדו אתכם,
‏זה אחד הדברים המפחידים בעולם.
‏כי לרוב, אתה לא יודע שצדים אותך, ‏עד שזה כבר מאוחר מדי.
‏אתה מתעסק בשלך, בזוגיות שלך,
‏מנסה לגרום לה לעבוד והנה הן באות.
‏לפני שאתה שם לב, ‏זה כבר מאוחר מדי, היא מחזיקה בך
‏והיא מצמידה אותך למושב אחורי של רכב.
‏והיא תוקפת אותך.
‏היא תוקפת אותך עם…
‏"בייבי שארק"
‏לעולם לא תחזרו להקשיב לשיר ‏באותו האופן, על לא דבר.
‏אני אוהב לחלק מתנות.
‏אני יודע.
‏מסמנים לי לעצור. בסדר, אז…
‏נטפליקס מסמנים לי
‏שהמופע בן השעה שלי
‏הסתיים לפני 37 דקות ו-30 שניות.
‏להמשיך?
‏נטפליקס…
‏העם אמר את דברו.
‏מסיבות משפטיות,
‏עליי לומר זאת בקול רם.
‏השלמתי, באופן רשמי, את חובתי החוקית
‏כלפי האנשים הטובים של לוס אנג'לס
‏וכלפי נטפליקס.
‏המופע נגמר באופן רשמי.
‏מהרגע הזה ואילך,
‏כל מה שתשמעו, אם לא תאהבו את זה, ‏או אם לא תחשבו שזה מצחיק,
‏אסור לכם לכעוס.
‏כי לא שילמתם על זה.
‏המופע נגמר. ‏עכשיו זה שעת בילוי עם פלאפי.
‏לעזאזל עם זה.
‏פלאפי…
‏תודה.
‏אמשיך, אבל זה בסדר אם אשתה משקה קל?
‏בסדר.
‏כי, וואו.
‏מצטער.
‏בגלל זה אמרתי שהמופע נגמר באופן רשמי.
‏בסדר.
‏לכבוד תושבי לוס אנג'לס, לשלל המחוזות
‏ולכל מי שהגיע הערב,
‏לחיים.
‏יש עוד שהייתי רוצה לשתף איתכם,
‏לפני שאני חווה התמוטטות עצבים נוספת.
‏מוקדם יותר הערב, אמרתי לכם
‏שיש דברים לגביי
‏שאתם עדיין לא יודעים, שבקרוב יתגלו.
‏ו…
‏אני אוהבת אותך!
‏הדבר… גם אני, ‏אבל אולי לא תאהבי אותי אחרי הסיפור.
‏אל תשכחי אותי.
‏אני רוצה לשתף אתכם בסיפור שקרה מזמן,
‏אבל בהתחשב בחוקים החברתיים החדשים, ‏זו הסיבה שהוא מדאיג אותי.
‏אשתף אותו באופן אחר.
‏אספר לכם את הסוף, ואז אספר לכם איך זה קרה.
‏כמו ב"מלחמת הכוכבים".
‏על ידי שיתוף סוף הסיפור בהתחלה,
‏כל אלה שהביאו ילדים למופע, ‏יקבלו אפשרות בחירה.
‏זה למה… הנה, אתם כבר עוזבים. אני מבין.
‏אני מצטער. אתם חייבים ללכת, כן? בסדר.
‏זה סוף הסיפור.
‏כשירדתי מהבמה,
‏הייתי עירום לחלוטין.
‏בואו נתחיל.
‏אז לפני יותר מ-15 שנה,
‏הופעתי עם חבר שלי, מרטין.
‏בדיוק.
‏קדימה.
‏הופענו ביחד באורלנדו, פלורידה,
‏במועדון הסטנד אפ, דה אימפרוב.
‏עכשיו, דה אימפרוב ‏היא רשת מועדוני סטנד אפ בכל הארץ.
‏יש להם כמה סניפים בלוס אנג'לס, ‏אז זו רשת גדולה.
‏ההבדל בין מועדון הסטנד אפ הזה לבין האחרים,
‏הוא שהחדר ההלבשה של הקומיקאים ‏נמצא על הבמה.
‏לא רק שהוא על הבמה, הוא בקומה השנייה.
‏יש דלת שנפתחת ‏ומדרגות שמובילות למטה, למרכז הבמה.
‏מרטין מנחה את הערב והוא מציג אותי.
‏"גבריאל איגלסיאס!"
‏והסינדרלה השמנה שאני יורדת במדרגות, כן?
‏הוא מעביר לי את המיקרופון, מחבק אותי
‏ולוחש לי באוזן.
‏"אחי, תזמין שוט טקילה, אסביר אחר כך."
‏"בסדר."
‏התחלתי להופיע וחלפו 30 דקות.
‏ו…
‏שכחתי לגמרי מהבקשה של מרטין.
‏אז ראיתי תזוזה בזווית העין, פניתי הצידה
‏וראיתי את מרטין עושה ככה…
‏וחשבתי, "לעזאזל, שכחתי.
‏"בהחלט מתאים לי שוט טקילה עכשיו."
‏ומרטין מגיע נושא מגש,
‏ועל המגש מונחות שתי כוסות.
‏אז חשבתי, "הוא בטח רוצה ‏לעשות לחיים עם הקהל." נכון?
‏מי יודע? זה יום שלישי.
‏הוא מגיע לשורה הראשונה
‏ואני מניח שבזמן ההופעה שלו, ‏הוא החליף מבטים עם מישהי בקדמת הקהל.
‏והוא רצה שאני, חברו, אארגן להם רגע קסום,
‏בו הוא יכול להרים איתה לחיים ולהרשים אותה
‏כדי שהוא יוכל, אתם יודעים…
‏מרטין!
‏בייבי שארק.
‏אז אני מסתכל עליה ואומר, ‏"לדעתי חבר שלי רוצה לשתות איתך."
‏והיא התרגשה ושמחה ואמרה, "בסדר."
‏מרטין שמע "בסדר" והוא הכפיל את ההימור.
‏הוא אמר, "בואי נעשה בודי שוטס!"
‏והיא נעמדת ואומרת, "בסדר".
‏וכל הקהל עושה, "או…"
‏ואני חושב, "מה לעזאזל?"
‏מרטין לוקח ליים מהמגש ומורח על הצוואר.
‏ואז הוא לוקח מלח ומפזר מעל.
‏ואז היא לוקחת ממנו את הליים
‏ומורחת על כל החזה שלה,
‏כי היא זונה.
‏אחרי רגע קל, הם מתמזמזים בשורה הראשונה
‏והקהל מאבד את זה.
‏מרטין!
‏והם עזבו ביחד ואמרתי, "מה לעזאזל?
‏"אפילו לא שתיתי."
‏עברו כמה דקות ומישהו הגיע,
‏והוא עולה לבמה, מחזיק בשוט זכוכית
‏ואומר, "היי, פלאפי, ‏אתה יכול לשתות את שלי."
‏והוא נתן לי את המשקה האישי שלו
‏אז אמרתי, "תודה, חבר, אני מעריך את זה."
‏הרמתי את הכוס ואמרתי, "לחיי אורלנדו."
‏וכולם הריעו, כן?
‏ואז הורדתי את השוט במכה וכולם הריעו,
‏והחזרתי לו את הכוס, נתתי לו כיף והוא הלך.
‏אחרי כמה דקות הגיע מישהו נוסף.
‏והוא גם מחזיק כוס.
‏לא כוס שוט, אלא כוס כוס.
‏והוא מתקרב לקדמת הבמה, מניף את הכוס ואומר,
‏"היי, פלאפי, קח את שלי."
‏ולקחתי את הכוס והיא הייתה מלאה בנוזל שחור.
‏שאלתי, "מה זה?"
‏והוא ענה, "זה יגר."
‏"סלח לי?"
‏"יגר!"
‏ונלחצתי, כי הוא לא סגר את הפה.
‏"יגר!"
‏הרחתי את המשקה, היה לו ריח מתוק, ‏חשבתי, "זה יהיה טעים."
‏אז הנפתי את הכוס ואמרתי,
‏"לחיי אורלנדו."
‏וכולם הריעו, ואז גמעתי את כוס היגר.
‏אלוהים, היה לזה טעם של תרופה מקולקלת.
‏זה היה נורא.
‏הוא הביט בי ושאל, "מה דעתך?"
‏לא רציתי להתחצף.
‏הוא הביא לי את השתייה שלו, אז אמרתי,
‏"טעים, זה ירד בקנה הנשימה, מצטער."
‏"זה להרגעת השיעול."
‏החזרתי לו את הכוס, הוא לקח אותה
‏ועשה את הדבר הבא. הוא הניף את הכוס ועשה…
‏הוא ליקק את שפת הכוס.
‏ראיתי מספיק פרקים ‏של "חוק וסדר: מדור מיוחד", כדי לדעת
‏שאם הוא מבצע פשע, גם אני הייתי שם.
‏אמרתי, "אחי, מה אתה עושה עם הכוס?"
‏הוא לא היה מוכן להסביר, הוא רק צחק עליי.
‏אז עקבתי אחריו ותשאלתי אותו.
‏הוא לא הסביר לי.
‏לא שמתי לב.
‏לא קלטתי שהסתדרה שורה
‏בצד השני של הבמה
‏של אנשים שמחזיקים כוסות יגר.
‏הבעיה שלי, היא שאני שתיין.
‏לחלוטין.
‏ויש לי חוק.
‏אם אני בבר, יושב בבר, בסביבה של שתייה,
‏ומישהו מזמין לי שוט, אני לא מסרב.
‏אני מודה להם, מקבל את השוט ‏ושואל את הברמן מי הזמין אותו
‏כדי לתפוס את הבחור בעיניים ולהגיד, "תודה."
‏כדי שהם יראו אותי שותה את השוט ‏וידעו שזה לא היה לחינם.
‏אם מישהו מזמין לי שוט, ‏אני מקבל את זה כמחמאה.
‏לדעתי, זה נהדר כשמישהו מזמין לך משקה.
‏כשאני מזמין למישהו משקה, כוונותיי טובות.
‏ואם האדם שיושב בבר מגיב ככה, "איכס, לא."
‏אני נפגע.
‏אני חושב, "איכס, שמוק."
‏אני לא רוצה לגרום למישהו להרגיש ככה,
‏אז אני יודע שאם אני בסביבה ששותים בה,
‏אני לא מסרב.
‏כבר ביססתי את העובדה
‏שאני בסביבה ששותים בה.
‏כבר שתיתי שתי כוסות.
‏ואני רואה מה קורה,
‏אז אני מחפש עזרה, כי זה המון.
‏אז אני מחפש את האבטחה וקורא, "אבטחה!"
‏המאבטחים ראו, ‏אבל הם היו חסרי תועלת באותו הערב.
‏הם אמרו, "לעזור לך לשתות?" "לא, טמבלים."
‏מרטין הלך, המאבטחים חסרי תועלת,
‏אז אני תקוע לבדי.
‏אז ניגשתי אליהם והתחלתי לשתות.
‏החזקתי את השוט הראשון, ‏הנפתי אותו ואמרתי, "לחיי אורלנדו."
‏בום.
‏שוט שני, "לחיי אורלנדו."
‏בום.
‏שלישי, "לחיי אורלנדו." בום.
‏אחרי שמונה שוטים, הייתי,
‏"לחיי ננדו."
‏בום.
‏אחרי 12 שוטים, "לחיי ארמנדו."
‏בום.
‏שתיתי 17 שוטים של יגר.
‏בנקודה ההיא, אנשים כבר לא צופים במופע שלי,
‏כדי לצחוק,
‏הם צופים באסון מהלך והם לא רוצים לעזוב,
‏כי הם רוצים לראות מה יקרה.
‏אני מושיט יד לשוט ה-18.
‏ובזמן שאני מושיט את היד,
‏מישהי מאחור צועקת, "תתפשט!"
‏ואמרתי, "את תתפשטי!"
‏ואז חבר שלה נעמד.
‏"היי! היא תפשוט את מה שאתה תפשוט."
‏וברגע אחד, הייתה לנו מסיבה.
‏היא עלתה לבמה
‏והיא הייתה יפהפייה.
‏כך טען היגר.
‏היא עמדה לצידי, אבל בשלב הזה הייתי מחוק,
‏בקושי סיימתי משפט.
‏והקהל מתחיל להריע.
‏"תתפשט!"
‏אמרתי, "קדימה." העפתי נעל,
‏היא העיפה סנדל.
‏העפתי נעל שנייה, היא העיפה סנדל שני.
‏והמשכנו לפשוט פריט, פריט.
‏לבסוף, עמדתי עם תחתוני בוקסר ותו לא.
‏היא הייתה עם חזיית ספורט ותחתונים,
‏והגיע תורה וכולם יודעים שזה התור שלה.
‏וזו הסיבה שלדעתי אסתבך בגללה.
‏כי שלהבתי את הקהל.
‏אמרתי,
‏"אנחנו עומדים לראות משהו.
‏"אני לא יודע מה נראה, אבל נראה משהו.
‏"אחד מהשניים, מו-מו או מיאו-מיאו.
‏"משהו יהיה."
‏ברגע שהיא שמעה "מיאו-מיאו",
‏היא ברחה מהבמה.
‏ונשארתי לעמוד שם בתחתונים.
‏אף אחד לא עזר לי.
‏בסוף, חבר שלי הגיע.
‏מרטין יוצא מהדלת, רץ למטה במדרגות,
‏לוקח ממני את המיקרופון
‏ואומר, "תעוף למעלה."
‏אני לא מודע למצב, אני בוהה ברצפה.
‏אני כבר לא שם. אני הטיפוס הזה…
‏נראיתי כמו דמות בסוף קרב של מורטל קומבט.
‏אני לא רואה את מרטין, אז הוא מכה בי בחזה.
‏הוא אומר, "היי."
‏ואני רואה את פניו של מרטין
‏וכל פניו מלאים במלח…
‏כי הוא זונה.
‏מרטין אומר, "עוף למעלה." "בסדר, מרטין."
‏ניסיתי לעלות במדרגות, ‏אבל אני לא מצליח, כי אני שיכור מדי.
‏אז נאלצתי לזחול כמו גור דובים קטן.
‏כמו במשחק פוטבול, כשעומדים על ארבע.
‏אז זחלתי למעלה כמו גור דובים קטן
‏וכשהגעתי למעלה, כולם הריעו.
‏"הוא הצליח!"
‏אז צעקתי…
‏ומרטין רק מנסה להעלים אותי.
‏הוא אומר, "גבירותיי ורבותיי, ‏מחיאות כפיים למר גבריאל איגלסיאס.
‏"הוא נתן לכם כל מה שיש לו.
‏"הוא כמעט התפשט בשבילכם."
‏אבל אני שמעתי…
‏"כמעט."
‏ושד קטן צץ על כתפי…
‏ושמו היה יגר.
‏ובראש המדרגות, בספירה לשלוש,
‏"אגיד לך מה…"
‏וזרקתי את התחתונים על מרטין.
‏חצי מהקהל ראה את הפרופיל שלי במערומיו,
‏החצי השני ראה את פיקאצ'ו.
‏הבעיה בשיתוף סיפור מהסוג הזה,
‏היא שאנשים מטילים ספק באמינות הסיפור.
‏הם שואלים, ‏"איך יכול להיות שזכרת סיפור כזה,
‏"לפרטי פרטים, אחרי ששתית כ"כ הרבה שוטים?"
‏והאמת, אני לא זוכר.
‏אבל צילמנו את המופע.
‏אז אני מכיר את הסיפור טוב מאוד.
‏"היא תפשוט את מה שאתה תפשוט."
‏אני מכיר את זה בעל פה.
‏לאורך השנים, תמיד שואלים אותי,
‏"האם הסיפורים שלך אמיתיים?
‏"שמענו סיפורים מטורפים." ‏למשל, עליי ועל סנופ דוג,
‏או על מרטין, ‏או על הרפתקאותיי, או על פרנקי.
‏אנשים תמיד הטילו ספק באמינות הסיפורים שלי,
‏על אמת.
‏אז במופע האחרון שלי, התייחסתי לזה.
‏מאסתי באנשים ששואלים ‏אם הסיפורים שלי אמיתיים,
‏אז כדי להוכיח להם, בסוף המופע האחרון שלי,
‏הצגתי תמונה מתוך כל אחד מהסיפורים שלי
‏כדי שאנשים ידעו שהסיפורים אמיתיים.
‏והלילה…
‏לא יחרוג מהמסורת.
‏אז…
‏האם באמת התפשטתי על הבמה?
‏ראיין, לחץ על הכפתור.
‏אני עובד עליכם.
‏אלוהים, חשבתם שתראו מופע תלת ממד הערב.
‏אני מצטער, זה היה בשבילי.
‏אלוהים.
‏התחלתם להילחץ. "אידיוט, יש כאן ילדים!"
‏אלוהים.
‏השאלה הכי נשאלת בנוגע להופעות שלי היא,
‏"מה תהליך הכתיבה שלך?"
‏תהליך הכתיבה שלי פשוט.
‏אני לא יושב וכותב בדיחות.
‏אני גרוע בזה.
‏תשאלו את האקדמיה לקולנוע.
‏אני חווה דברים ‏ואז אני עולה לבמה ומשתף אותם.
‏לפעמים אנשים צוחקים ‏ואם הם צוחקים אני חוזר על זה,
‏ואם הם לא צוחקים, ‏אני עובד על זה עד שאני סוחט…
‏לפני יותר מ-15 שנים, ‏חברי, איוון, שהוא אחד מחבריי…
‏הוא העובד הכי ותיק שלי.
‏לא ותיק כמו "מה שלומך?". ‏הוא איתי כבר הרבה זמן.
‏הוא ליווה אותי מהיום הראשון.
‏העבודה הראשונה של איוון הייתה ‏לצלם את ההופעות שלי במסרטה.
‏אני אומר מסרטה כדי להדגיש
‏כמה זמן עבר מאז.
‏כי חלקכם חושבים, "מה זו מסרטה?"
‏זה היה הסנאפצ'ט של זמננו.
‏אז איוון היה מצלם את ההופעות,
‏אורז את המסרטה, את החצובה
‏ואוסף קלטות בתיק.
‏זה היה כבד. זה לא היה טלפון, זה היה כבד.
‏ואז חזרנו למלון
‏והוא שבר את המכסה ‏של כניסת הווידאו בטלוויזיה
‏וחיברנו את המסרטה וצפינו בהופעה
‏וככה הייתי מעריך את החומרים שלי.
‏ערב אחד, הלכנו לארוחת ערב.
‏איוון ארז את התיק
‏ונפגשנו בלובי של המלון.
‏ואיוון שכח את תיק המסרטה בלובי של המלון.
‏הלכנו לארוחת ערב וכשחזרנו,
‏הוא נעלם.
‏ומעולם לא מצאנו את הקלטות.
‏ואני יודע שחלקכם חושבים, "כמה נוח.
‏"הקלטת בה הוא מתפשט נעלמה."
‏ואענה לכם, "למה שאמציא סיפור
‏"שעלול לפגוע בפרסום או בתדמית שלי?"
‏אני לא צריך חמש דקות של צחוקים.
‏אני צריך שהקלטת תיעלם.
‏אני יודע שאי שם יש וידאו שלי, ‏עושה משהו מאוד מביך,
‏משהו שהלוואי שיכולתי לקחת בחזרה.
‏ואני יודע שכשהמופע הזה ישודר בנטפליקס,
‏הרבה אנשים יצפו בו,
‏בתקווה שהאיש שמחזיק בקלטות גם יצפה.
‏ואני רוצה לפנות לאיש הזה עכשיו,
‏בסלון ביתך,
‏אני יודע שהקלטת אצלך.
‏יש לי 50,000 דולר
‏עם השם שלך עליהם.
‏בוא לקבל תשלום.
‏במשך 25 שנים, שואלים אותי את אותו הדבר.
‏שואלים אותי, "גבריאל, בכל שנותיך כקומיקאי,
‏"מה היה הרגע הטוב ביותר בקריירה שלך?"
‏וזה תמיד היה מסוג הדברים שניסיתי שלא
‏להצביע על רגע ספציפי,
‏כי היו המון רגעים יוצאי דופן
‏ב-25 השנים האחרונות.
‏אתם יודעים?
‏אני אוהב את העובדה שאימי חוותה הרבה מהם
‏וראתה את בנה מצליח,
‏ושהיא גידלה מישהו שמכבד אנשים
‏ושרודף אחרי החלומות שלו.
‏ותמיד הייתי מאוד…
‏אף פעם לא רציתי להצביע ‏על תאריך, או אירוע, או רגע בודד,
‏כשאנשים שאלו,
‏"מה היה הרגע הטוב ביותר בקריירה שלך?"
‏הבעיה היא שאני חושב
‏שאם מישהו ישאל אותי ‏את אותה שאלה ביום שני…
‏"גבריאל, מה היה הרגע הכי טוב בקריירה שלך?"
‏אני חושב שיש לי תשובה.
‏אני מצטער, אני לא מנסה להשלות אתכם.
‏זה לא הרגע הכי טוב בקריירה שלי.
‏זה הרגע הכי טוב בחיי.
‏ואם אמות מחר, הגשמתי את כל מה שחלמתי עליו
‏וקצת יותר.
‏אני חושב שנותר רק דבר אחד לומר…
‏עצרו את הרכב שלי באחד הלילות,
‏שתי דקות אחרי שיצאתי ‏מעמדת המכוניות של קריספי קרים.
‏פניתי שמאלה, במקום לפנות ימינה,
‏אבל לא שמתי לב, כי הייתה לי קופסה, כן?
‏חשבתי, "אעניש אתכן כשנגיע הביתה.
‏"הייתן סופגניות רעות, כה רעות.
‏"הייתן כה רעות."
‏אני לא שם לב ואני פונה באין פנייה.
‏אחר כך.
‏השוטר התעכב.
‏אמרתי, "לא אכפת לי, הוא מתמהמה."
‏לקחתי את הקופסה, ‏הנחתי על ברכיי, פתחתי אותה.
‏ורגע לפני שאני זולל אותה, ‏השוטר ניגש לחלון.
‏"אתה יודע למה עצרתי אותך?"
‏זה היה קל, אמרתי, ‏"כי אתה יכול להריח את זה!"
‏לוס אנג'לס,
‏אני אוהב אתכם.
‏כאן זה הבית שלי.
‏תודה על 25 שנים.
‏תודה על הלילה הטוב בחיי.
‏לעולם לא אשכח אתכם.
‏תודה.
‏- מוקדש לוויסנטה פרננדס "אל ריי" ‏1940-2021 -
‏תודה רבה!
‏גבירותיי ורבותיי, מחיאות כפיים למרטין!
‏- תודה, לוס אנג'לס #פלאפיהיהפה -
‏מחיאות כפיים למי שעשה היסטוריה הערב…
‏לכם ולגבריאל איגלסיאס!
‏כל מה שאני יכול לומר, זה שהגבר הזה,
‏גבריאל איגלסיאס, קיבץ את כולכם ביחד
‏כדי לאחד את לוס אנג'לס.
‏כל צבע, גזע,
‏אמונה, דת,
‏רקע, שכונה,
‏כולם כאן מאוחדים בצחוק,
‏הודות לגבריאל איגלסיאס,
‏גבירותיי ורבותיי.
‏שמעו לי, כל אחד שיש לו חלום,
‏אלה שלושה ילדים מקסיקנים
‏מהשכונה, חבר'ה, בסדר?
‏מזרח לוס אנג'לס.
‏מזרח לוס.
‏לונג ביץ'!
‏וילמינגטון!
‏בדיוק.
‏שמעו,
‏אם אנחנו מסוגלים להגשים חלומות, ‏גם אתם מסוגלים.
‏בבקשה. ‏-לא משנה במה מדובר!
‏בלי תירוצים. ‏-שאף אחד לא יגיד לכם לא!
‏בלי תירוצים, חבר'ה.
‏אם אנחנו מסוגלים, אז בבקשה.
‏אני יודע שאי שם, יושב מישהו הערב וצופה,
‏והוא מתמלא השראה לעשות משהו אדיר.
‏אני יודע שלפני כמה שנים
‏הייתי בפילדלפיה וראיתי את קווין הארט
‏מופיע באצטדיון פוטבול כמו זה,
‏וחשבתי, "יודע מה? ‏אם קווין הארט יכול, גם אני יכול."
‏אז אני מקווה שמישהו צופה בזה הערב
‏וחושב, "יודע מה? ‏אם הוא יכול, גם אני יכול."
‏לא משנה מה החלום שלכם, לכו על זה. ‏תרדפו אחריו.
‏תעבדו קשה, תקריבו, רק תעשו זאת.
‏אז, מרטין, הוא באמת התפשט?
‏האם הוא התפשט?
‏הביצים שלו היו בכל מקום!
‏- פלאפי ישוב… -