Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bemutatkoznál, kérlek?
Martin Moreno.
De talán úgy ismertek, hogy…
Martin!
Több mint 20 éve turnézom Gabriel Iglesiasszal.
Martin!
És igen, több mint 20 éve üvölti a nevemet.
Gyerünk, Martin!
Jobb volt, mint a legtöbb házasság. Igazi főnyeremény.
Egy hihetetlen utazás volt.
Garázsokból, klubokból, nappalikból indultunk,
és színházakba, arénákba jutottunk el a világ több pontján,
most meg egy stadionban vagyunk.
Azt mondják, a humor szubjektív,
de ami feltölt egy egész stadiont,
az már nem szubjektív.
Mire számíthat a közönség?
A legnagyobb show-ra, amit Los Angeles valaha látott.
És történjen bármi, maradjatok a műsor végéig!
Látni akarjátok a végét.
Van még további mondanivalód?
Minden további nélkül,
élőben a Dodger Stadionból: Gabriel Iglesias!
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
FLUFFY A STADIONBAN ÉLŐBEN LOS ANGELESBŐL
Los Angeles!
A NEVETÉS ÖSSZEHOZ
Fluffy!
Megcsináltuk!
Nem én egyedül. Ezt együtt csináltuk!
Nagyon köszönöm!
Köszi, de annyira…
Ez olyan, mint: „Sírni fog!” „Igen, sírni fogok.”
Fél perce sem vagyok itt, de…
Nagyon köszönöm!
Köszönöm!
Páran csak most jöttetek rá, hogy Martin létezik.
Mert végre láthattátok, igaz?
Ha mexikói vagy, akkor igen, tiszta Machete
vagy Marco Antonio Solís.
A fehéreknek ő a nagy Lebowski.
Azta! Ez elképesztő! Srácok, Martin nem hazudott.
Úgy indultunk, hogy béna garázsok, kerti barbecue-partik,
quinceañerák, esküvők, és…
Ez most olyan, mintha hazaértünk volna.
Ma teszem meg az életem legnagyobb lépését.
Efelől semmi kétségem.
Örülök, hogy ti is velem vagytok.
Ez egy…
Nem tudtam, hogy a Covid után mi lesz.
Tudjátok, nem?
A 2020-as évről csak egyetlen jó dolgot tudok elmondani,
hogy sikerült valahogy leadni 35 kilót.
Köszönöm! Igen.
Igen, leadtam 35 kilót.
Kérdezik, hogy: „Mi a titkod?”
Erre én: „Bezárták az átkozott éttermeket,
ez a titok.”
Nem tudok főzni. Ez volt a titkom.
Otthon voltam a Foreman grillsütőmmel, és virslit sütöttem.
Épp a michigani Kalamazoo-ban turnéztunk,
amikor mondták, hogy haza kell menni.
Haza is mentünk, és bekapcsoltuk a tévét.
És hallgattuk, miket hazudtak nekünk.
Nem összeesküvés-elmélet, de emlékeztek, nem?
Azt mondták: „Csak két hét lesz.”
Ennyi. Azt mondták, két hét lesz.
„Emberek, csak annyit kérünk,
hogy legyenek otthon két hetet a szeretteikkel,
a családdal. Addig kezeljük a helyzetet.”
„Dr. Anthony Fauci adott pár új információt.”
Csak két hét, ennyire lesz szükségünk, csak kettő.”
Elnézést kérek, hogy sztereotip módon egy idős fehér ember hangján szólok!
De ők is így beszéltek.
Mert válsághelyzetben erre hallgatunk.
Nem lehetett volna más hang.
Semmi más…
„Ember, fogd be, és hallgass!”
„Csak két hét, jó? Semmi több.”
„Menj haza, menj anyához, apához!
És ha megy hozzátok a Covid,
mondd ezt: ’Haver, nincs itthon.
Gyere vissza máskor!”
„Csak két hét.”
Nem lehetett volna más hang.
Semmi más…
„Na, figyelj! Mondom, mi lesz, az istenit!
Hazatolod a seggedet, és meghúzod magad!
Meghúzod magad, és ha az ajtónál van a Covid,
akkor egyenesen nekimész, és elintézed. Ennyi.
Csak két hét.”
Nem lehetett volna más hang.
Semmi más…
„Akkor figyeljetek! Oké? Elmondom, mi lesz.
Hazamentek, és a családdal lesztek, meg ilyenek. Jó?
Ha…” Egy fekete hangján nem nevettek, mi?
Mindegy. A ti bűnötök, nem az enyém.
Nálam minden oké.
Igen. Csak két hét, ezt mondták.
Két hét. Ebből lett két hónap,
fél év, majd több mint egy év.
És apránként elmondták, hogy kiket fenyeget leginkább
a Covid-19.
Kiderült, hogy a 45 év felettieket. Oké.
Túlsúlyos emberek?
Na tessék!
Cukorbetegek. Nagy szart! Ne már!
Latin-amerikaiak és afroamerikaiak.
Igen. Viszlát, Felicia!
Rájöttem, hogy nálam a kockázati tényezők 85%-a jelen van.
Negyvenöt feletti, túlsúlyos, cukros, magas koleszterin, magas vérnyomás.
Gyakorlatilag a Covid a Tinder-párom.
Végre valaki jobbra akar húzni,
akit Coronának hívnak.
Igen…
A maszk még aktuális.
Sokan támogatják, sokan ellenzik.
Sok helyen kötelező viselni,
sok helyen opcionális.
A legdurvább panasz, amit a maszkról hallottam,
az volt, hogy fura a szaga.
Hidd el, nem a maszk szaga a fura!
Hanem a tiéd.
Végre te is érzed azt, amiről már évek óta beszélnek,
végre te is érzed azt, amit eddig mi éreztünk.
Ó, igen.
Őszinte leszek veletek. Az én maszkomnak csodás az illata.
Az én maszkomnak Oreo és tres leches piskóta illata van.
Ha most megszagoljátok,
elolvadtok a gyönyörtől, annyira jó.
Szívesen feltenném az OnlyFansre,
hátha keresnék vele.
Páran tudjátok, mi az. Ti piszkos kis…
Amiről most beszélek,
az semmiképp sem politikai töltetű.
Kérlek, ne vegyétek annak!
Az oltás.
Most azt gondoljátok: „Na, tessék!”
Itt is vagyunk. Tudtam, hogy ez lesz.
Nézzetek rá! Rá van írva, hogy lobbista.”
Mindenki azt tesz a testével, amit akar.
Én csak egy sztorit mesélek el.
Én felvettem az oltást, de nem muszáj egyetérteni.
Csak azért mondom, mert…
Na, figyeljetek, a rizikótényezők 85%-a érintett engem!
Ezért hajlandó voltam kockáztatni.
És dolgozni is akartam.
Megkaptam az oltást, de ez még úgy működött,
tudjátok, az elején, hogy ha oltást akartatok,
nem volt elég besétálni egy patikába.
Időpont kellett.
Autós oltópont volt, nem lehetett csak úgy odaállítani.
De én megpróbáltam.
Próbálkoztam, hátha felismernek. „Hé! Én…”
De ez csak a Red Lobsterben működik.
Igen, én szombat este beállíthatok a Red Lobsterbe. Működik.
„Van foglalása?”
„Fluffy vagyok, adjál sütit!”
Nekem is időpontot kellett foglalni az oltásra.
Ez ilyen autós oltópont volt.
Volt egy kis hangszóró.
„Segíthetek?”
Ez nagyon ismerős.
„Igen. Szeretnék egy
nagy adag oltást!”
„Pfizer/Moderna? Van kuponom!
Amelyik ingyenes.”
„Fáradjon az ablakhoz!” Odamentem az elsőhöz.
Ott volt egy tag bebugyolálva,
teljes cuccban, tudjátok…
Odatartod neki a karodat, és megszigonyoz.
Majd 10-15 percet vársz,
mert allergiás reakciód lehet.
Szóval, ültem a kocsiban, ment a rádió és a klíma,
felnéztem, és tüntetőket láttam.
Ami rendben van.
Jogunk van tiltakozni, ezt teljes mértékben támogatom.
Akkor van baj, ha a tüntetők lemennek a járdáról,
és belesétálnak a képedbe.
Mondom, mi történt.
Felnézek, látom a tüntetőket, és már farkasszemet is nézek az egyikkel.
Egész nap bírnám, a kocsiban ülök.
Egyszer csak: „Mi?”
A nő, akivel farkasszemet néztem, elindult felém.
Erre én: „A picsába!”
Odajött a kocsimhoz, és nekem támadt.
Még sosem támadt nekem egy idegen teljesen indokolatlanul.
Odajött a kocsihoz, és elkezdte:
„Olyan hülye vagy!
Miért oltattad be magad?
Fogalmad sincs, hogy mi került épp a testedbe.”
Elakadt a szavam.
„Hallod, én chorizo kolbászt eszem.”
Fogalmad sincs, min megy keresztül az oltás,
hogy egyáltalán bármiféle hatása lehessen.
Több éve gyűlnek a chorizo, chicharrón, carnitas,
carne asada, hot dogok, bolognai, spam, menudo,
és a caldo de res húsleves.
Át kellett verekednie magát.
És igen, még mindezt tetőzte, tudjátok,
hogy ki akartuk találni ezt az egészet a Netflixszel,
ezt a különkiadást.
És a járvány idején, főleg 2020-ban,
még pár embert sem lehetett összehívni,
nemhogy egy stadionnyit.
A Netflix világosan megmondta:
„Kell egy különkiadás, lehetőleg hamar.”
Ez még a Nyerd meg az életed előtt volt.
Emlékeztek?
Piros lámpa
Néhányatok szerint ez rasszista. Nem, ez tűpontos.
Szóval, a Netflix azt mondta, hogy: „Amint fel lehet venni
egy új különkiadást, azt vegyük fel azonnal!”
Szóval, ahogy múlt az idő,
láttuk, hogy 2020 végén két helyen lehetne forgatni,
Floridában és Texasban.
Most néhány texasi ujjong, ugye?
Örüljetek csak! Ott kaptam el a Covidot.
A kis rohadékot.
Szóval…
Mesélem a sztroit.
Már korábban is léptem fel Texasban,
de San Antonióban még soha.
És az volt a terv, hogy San Antonióban vesszük fel a műsort,
tudjátok, a Netflix-sorozathoz.
Nem nagyon utazhattunk messzire.
Emlékszem, mindig mondták: „Maradj a Covidmentes burokban!.
Maradj a burokban!”
Szóval, hogy tevékenyek és elővigyázatosak legyünk,
az egész csapat együtt utazott,
és mind azt mondtuk:
„Harminc napig San Antonióban maradunk.”
„Harminc műsor 30 nap alatt, és az utolsó napon
felvesszük a különkiadást.”
Így legalább újra fel tudok lépni,
mert már egy éve nem voltam a színpadon.
Odaértünk, és mondták, hogy választhatok:
„Házban vagy hotelben szeretnél lakni?”
Erre én: „Még sosem éltem Texasban,
nézzük meg, milyen lehet!”
Kaptunk egy menő Airbnb-t, és gyakorlatilag
csak négyen voltunk: Martin, Alfred, Rick haverom és én.
Ez volt a Való Világ mexikói kiadása.
Ott voltunk abban a nagy házban.
Mindenki külön szobában,
és nyilván én kaptam a legnagyobbat.
És tudjátok…
Azt mondjátok, „Ne!”
De!
Kinyitottam az ajtót, felkapcsoltam a villanyt. Klikk!
És azt mondtam, „De szép ez a szoba!
Nahát! Milyen nagy!”
Majd észrevettem, hogy van egy lyuk a falban.
„Ez elég furcsa.”
Nagyon közel mentem a falhoz,
és amikor odaértem, láttam, hogy az nem egy lyuk,
hanem egy bazi nagy csótány.
Higgyétek el, nem túlzok,
ha azt mondom, ekkora volt az a cuca!
Ekkora volt a csótány.
Mutattam már ezt a méretet, amikor túlozni akartam,
de nem túlzok, ha azt mondom, hogy az az átkozott cucaracha ekkora volt.
Ne gondljátok azt, hogy túl előkelő vagyok hozzájuk.
Nem! Én csótányok közt nőttem fel.
Anyával mindig tömblakásokban laktunk.
Mindig volt csótányunk, de nem ilyen.
Először is, csak ekkorák voltak.
A kaliforniai csótányok mások, oké?
Például, ha felkapcsolod a lámpát, akkor elszaladnak.
A texasi csak lazult tovább.
A kaliforniaiak hangot és mozgást is érzékelnek.
„Eredjetek!”
Kipróbáltam a kaliforniai technikát ezen a tejano csótányon.
Kiabáltam, hogy…
Erre a csótány: „Mi van?”
Nem ő van az én szobámban, hanem én az övében.
Abban a pillanatban besétált a menedzserem,
és kérdezte, hogy: „Minden rendben a szállással?”
Erre én: „Nem. A szoba gyönyörű, de nézz a falra!”
„Ó, van egy lyuk a falban!”
Mondtam neki, hogy menjen közelebb.
Odament a falhoz, és azt mondta: „Ó, ez egy nagy csótány.”
„Szerinted ez rendben van?”
„Nem az én szobámban van.”
Látta, hogy engem feltűnően zavart a csótány.
„Szeretnéd, hogy elintézzem a kis barátodat?”
Kis csorba a férfiasságomon.
Én vagyok a hatalmas férfi, ő meg vagy 160 cm.
Azt mondta: „Na, menj arrébb!”
Fogja, leveszi a cipőjét, feláll egy székre,
nekilát, és énekli,
Soy la 69
Elkapta a csótányt
Ledobta, és felvette a cipőjét.
Ránéztem a falra,
és még mindig mozgott.
„Csak felmérgelted.”
Rögtön védte magát.
„Nem, nem. Jön a második menet!”
Fogta a cipőjét, felmászott a székre,
nekilátott,
és pont, amikor másodszor próbálta elkapni…
Elrepült a rohadék.
Egy Harry Potter-csótány volt!
Ó, nézd!
A frászt hozta rám.
Szóval, már 27 napja voltunk ott,
és valamiért a 27. napon
a 30 fős csapatból, akik a műsort vették fel,
csak az én Covid-tesztem lett pozitív.
Senki más nem kapta el.
Se Martin, se Alfred, senki.
Mondtam Martinnak: „Nem tudom, kitől kaptam el.”
Mire ő: „Szerintem a csótánytól."
És még a Covidot tetőzte…
Egyébként őszinte bocsánatot kérek a San Antonió-iaktól.
Veletek kellett volna forgatni a műsort.
De nyilvánvaló, hogy ez miért nem jött össze.
Remélem, megértitek, miért csak ma került sor a műsorra.
A Covidot és az oltást még tetőzte,
hogy rájöttem, valaki pénzt akart kizsarolni tőlem.
És nem is egy családtag volt.
A picsába! Ezt figyeljétek!
Hívott a menedzserem,
hogy valaki megkereste, és azt állította,
hogy van egy videófelvétele rólam,
amelyen modellekkel „helytelenkedek”.
Nézzetek csak magatokra!
Olyanok vagytok, mint én.
„Ezt nekem is látnom kell!”
Nem akarok tiszteletlen lenni a nőkkel,
akik valaha felkínálták nekem a lehetőséget…
de egyikük sem volt modell.
Talán volt pár nyugat-covinai cochina,
de ők sem voltak modellek.
Csak tisztes állampolgárok. Köszönöm!
Szóval, azt mondták, hogy reggel kilencig
utaljak át 50 000 dollárt egy bankszámlára,
vagy elküldik a videót a TMZ-nek,
és a karrieremnek vége.
Az üzenetet este hatkor kaptam meg.
Fél nappal lekéstem a határidőt.
Gondoltam, „Kapcsoljuk be a tévét, lássuk, lesz-e még munkám.”
Erről nyilván most hallotok először,
mert nem létezett a felvétel.
Rám akartak ijeszteni, hogy fizessek nekik.
Csak azért mesélem el ezt nektek, mert…
Csak 50 000?
Most komolyan? Csak ennyit ér a karrierem?
Tudom, felkaptátok a fejeteket az 50 000-re.
Az nagyon sok pénz.
De ha egy hírességre vadászol,
akkor az 50 000 dollár nagyon kevés,
Összehasonlításképp, ugyanez történt Kevin Harttal is.
De Kevin Harttól tízmilliót kértek.
Tízmilliót.
Ami világosan mutatja,
hogy hol a helyem a humoristák sikerlistáján.
Ott van Kevin tízmillióval,
én meg a zsarolóktól is árengedményt kapok.
„Honnan van a zsarolás?” „A Rossban vettem akciósan.”
Ötvenezer dollárért.
Egy Escalade-et sem kapsz 50 000-ért.
Maximum egy Hyundai Sonatát, oké?
Az alapmodellt.
Ahol így kell letekerni az ablakot.
Ötvenezer dollár?
De… hogy valami jót is mondjak,
sikerült lefoglalni magam a járvány idején.
Filmet forgattunk a nappalimból.
És nem a Pornhubra került fel.
Hanem már a mozikban játsszák.
A címe Zűr az űrben, a kosaras LeBronnal.
Los Angeles, itt áll előttetek Speedy Gonzales új szinkronhangja.
Köszönöm!
Elég ironikus, hogy a leglassabb mexikóit kérték fel
a leggyorsabb karakter szerepére.
Két héttel később,
miután megkaptam a szerepet, kiderült, hogy törölni akarják Speedy Gonzalest.
Biztos hallottátok, hogy két figurára szálltak rá.
Pepe lö Picire és Speedyre.
Pepét meg is értem.
Egy kissé rámenős.
Bár ilyenekkel leplezi, hogy: „Oh, mon chéri.”
„Mon chéri.”
Igen…
De Speedy Gonzales? Ő mit követett el?
Ő egy gyors mexikói. Ez nem bűn.
Montebellóban ez a biztos munkahely.
Gondoltam: „Nem hagyhatom, hogy bántsák Speedyt.
Ezt nem engedhetem.”
Így a védelmére keltem. Meg mert nem volt más munkám.
Felkerestem az egyetlen helyet, ahol gondoltam, megvédhetem.
Felmentem a Twitterre.
És a Twitter… A Twitter egy ijesztő hely.
Ijesztő.
Csak vitatkozni mész oda, bele a sűrűjébe.
Egyik barátom azt mondta: „Figyelemfelkeltő,
ha használod a hashtaget.” Használtam.
Írtam egy posztot: „Hé, #eltörléskultúra!
Gabriel Iglesias vagyok,
Speedy Gonzales új hangja.
Engem nem tudsz eltörölni, és elkapni sem.”
És elküldtem a posztot.
Nem tudtam, hogy ha felmész a Twitterre,
keresni a bajt,
akkor azt meg is találod.
Ó, igen…
Az összes hírcsatorna rátalált a posztomra,
és használta a témában írt cikkeiben.
ABC, NBC, CBS, CNN.
Ha ezt tudom, használom a helyesírás-ellenőrzőt.
Hívott a családom.
„Hülye vagy? Mi van veled? Írj normálisan!”
Istenem,
még a Fox News is lehozta a posztomat.
a jobboldali Fox News.
Tudjátok, honnan tudom?
Felhívott a buszsofőröm, Dave.
El volt ragadtatva.
„Az istenit, Fluffy, sose voltam még ilyen büszke!
Megcsináltad, bébi! A Fox Newson vagy.”
„Fogd be, Dave, hülye vagy!”
Erre ő: „Amerika!”
Még a Warner Bros. Pictures is köszönetet mondott.
Észre sem vettem, már hívtak is a Zoomon.
Tudom, sokan hozzászoktatok a Zoomhoz.
Egész kényelmes, ugye?
Csak ennyit látnak.
Szórakozásképp minden Zoom-megbeszélésen
Micimackónak öltöztem.
Aki nem nevet, kérdezzen meg valaki, aki igen.
Ha gatya nélkül vagy, akkor onnan nincs visszaút.
Az egész ház tele volt hintőporral.
Mint egy rész a Narcosból.
Beléptem a Zoom-megbeszélésre
a Zűr az űrben írójával, rendezőjével és producerével.
Szuper kedvesek, támogatók és jófejek voltak.
„Gabriel, nagyon hálásak vagyunk,
hogy megosztod a tehetségedet.
Örülünk, hogy velünk dolgozol.
„Ha kérdésed van, keress minket!”
„Köszönöm!”
„Lenne egy kérdésünk.” Mondom: „Oké.”
„Mit gondolsz Speedy Gonzales hangjáról?”
Mire én: „Ezt hogy értitek?”
„Néhányan kissé sztereotipnek gondolják.
Mit gondolsz erről?”
Erre én: „Nem ismerik a családomat.”
Nem beszélhetek mindenki nevében,
de nálunk, a házban, ahol felnőttem,
nem tekintettünk negatívan Speedy Gonzalesre.
Ő volt az egyetlen ilyen ábrázolás, akit láttunk gyerekkorunkban.
Ő és a méhjelmezes alak A Simpson családból.
„Arra gondoltunk, hogy esetleg a saját beszédhangodat
kölcsönözhetnéd a karakternek.
Kicsit modernizálhatnád, tudod, lendületbe hoznád.”
„Tudjátok, nagyon megtisztelő,
és örülök, hogy felhatalmaztok arra,
hogy változtassak egy ikonikus figura hangján,
de nem szeretném, hogy a film után
én jussak az emberek eszébe,
és ne Speedy Gonzales.”
Kértem: „Hadd maradjon az eredeti hang!”
Erre megkérdezték,
„Gondolod, hogy tudnád utánozni?”
Miért kaptam meg a szerepet?
Sosem voltam meghallgatáson erre a szerepre, csak felhívtak.
Gondoltam, tudják, hogy szinkronizálásból élek,
és ez is menni fog.
„Miért engem választottatok,
ha nem tudtátok, hogy tudom-e…
Ó!”
A biztonság kedvéért kellett egy latin-amerikai.
És akkor a megbeszélésen mindhárman…
Mire én: „Ne aggódjatok, velem duplán jól jártok!”
Kaptok egy mexikóit, aki még a hangot is tudja utánozni.”
Szóval, igen…
Ez így van.
Észre se vettem, és ez a hangmérnök,
aki a Warner Bros.-nak dolgozik, bekapcsolódott.
Csak annyit tudok róla,
hogy hangos. Oké?
Bekapcsolódik, hogy: „Gabriel Iglesias, hogy vagy?”
Azta!
„Mi újság?”
„Itt Steven, a Warner Bros. hangkoordinátora.
Akkor mondom, mi lesz.
Megnyomom a ’felvétel’ gombot, és amikor megnyomom,
csak kezdj el beszélni úgy, mint Speedy Gonzales!
Beállítjuk a ritmust, a tempót, időzítünk,
és ha felvettük, akkor megcsináljuk a filmet.
Jól hangzik?” „Jól hangzik.”
„Felvétel, Gabriel Iglesias, Zűr az űrben 2,
Speedy Gonzales.”
„Mikrofonpróba, 1, 2, 3.”
„1, 2, 3.” „Jó lesz. Gyerünk!”
„És akkor…Mehet!”
Rendben, kezdjük!
Hola, amigos, itt Speedy Gonzales, a leggyorsabb mexikói egér.
„¡Arriba! ¡Epa, epa, ándale!”
A rendező, az író és a producer mind csak…
„Ez tökéletes volt!”
Mire én: „Tudom, jó ideje mexikói vagyok.
De ne gondoljátok, hogy mert mexikói vagyok,
csak mexikói karaktereket tudok eljátszani!
Szinkronizálásból élek.
Ha lehetne,
akkor az egész filmet én szinkronizálnám.”
Meg tudnám csinálni.
Figyeljetek!
Marvin, a Marslakó.
„Ó, ne! A modulátorom!”
Rissz-Rossz Sam.
„Az az átkozott nyúl!”
Tapsi Hapsi.
„Mi a pálya, hapsikák?”
Mondtam, hogy: „Kirúghatjátok az összes többi szinkronszínészt.
Legyen egészségbiztosítás, és fél áron megcsinálom az egész filmet!”
Én ezt komolyan gondoltam 2020 közepén.
Azt is mondtam, hogy: „Nem fizetek önrészt, semmit.”
Az egészben azt imádtam a legjobban,
hogy szórakoztatta őket a beszélgetés.
Pedig azt is mondhatták volna, hogy: „Hülye vagy!”
„Oké.” Tudjátok, ezt is elfogadtam volna.
De azt hiszem, már más időket élünk,
az emberek érzékenyebbek és tudatosabbak.
Hogy meggyőződjön, minden oké, azt mondta:
„Gabriel, nem akarom megkérdőjelezni a tehetségedet, mint szinkronszínész,
humorista, vagy csak mint ember, de meg van kötve a kezem.
A szerződéseket és a csekkeket is aláírtuk.”
„Egyesületi projekt.” Erre én, „Nézzétek, hogy fut!”
A producer is a megbeszélésen volt,
és a producer felel a pénzügyekért, a dellákért.
Hallotta, hogy a rendező vég nélkül mondja, mire ő:
„Hé, hé, hé! Álljunk csak meg!
Hallgassuk meg!”
Gabriel!
Fluffy!
„Bébi!”
„Folytasd, kicsim!”
„Ha megoldható, akkor mennyi az annyi?”
„Ezt hogy érted?”
„Mennyi az annyi? Mennyiért dolgozol, mi a díjad?”
„A szóbeszéd szerint nem kevesebb, mint 50 000 dollár.
Erről e-mailben is van bizonyítékom.”
Nemet mondtak, de mindegy.
Tudom, hogy egyszer újra meg kell védeni Speedy Gonzalest,
mert sajnos így működik az eltörléskultúra.
És ne értsetek félre…
Megértem, hogy bizonyos embereket felelősségre kell vonni…
Egyébként is, ha én már az eltörléskultúráról beszélek,
akkor túl messzire mentünk.
Mert én büszke vagyok arra,
hogy nem egy megosztó humorista vagyok.
Ezért nem beszélek a politikáról, a vallásról és a sportról. Oké?
Mert mindhárom megosztja az embereket.
Én ezért beszélek a kajáról.
Mert az étel összehozza az embereket.
Ez így van. Ha nem vagy vegán.
Mert ez esetben indulhatsz is. Nem érdekel.
Nem érdekel, hogy megsértelek téged vagy a salátádat. Viszlát!
De csak azért vagyok így a vegánokkal,
mert egyszer én is az voltam.
Látom, azt gondoljátok: „Ne!” De!
Majdnem egy évig vegán voltam.
Most biztos azt gondoljátok:
„Nem is voltál vegán, ha egy évig se bírtad.”
Gondoljatok bele!
Bárki, aki már diétázott, tudja,
hogy milyen nehéz akár egy hétig is megváltoztatni a szokásaidat,
ami közel sem egy év.
Mondták: „Eltűnik majd pár kiló.”
És igazuk volt.
Eltűnt pár kiló, a türelmem és a barátaim is.
Csak szólok, hogy visszatértem.
Szóval…
Engem is majdnem eltöröltek.
Majdnem eltöröltek,
mert posztoltam az egyik kutyámról.
Páran már tudjátok, hogy van két csivavám.
Igen.
Az otthoni nézők: „Ez nem sztereotip!”
Igen, tudom.
Két csivavám van.
Van egy kisfiú, Vinnie, és egy kislány, Risa.
Ketten együtt nyomnak hat kilót
Risa, a kislány, két kiló,
és 17 éves.
Igen. A méreg életben tartja.
Én megerősítek minden csivava sztereotípiát.
Igen. Mind igaz.
A düh valóságos.
De velem… engem szeret, oké?
Tizenhét éves, nincs foga, a nyelve kilóg.
Annyira édes!
Posztoltam róla egy képet a Twitteren, a felirat pedig így szólt:
„Ezzel a falat kutyával falunk majd csirkefalatokat.”
És megjelöltem, hogy „@Chick-fil-A”.
Ti is látjátok, ugye?
Hogy a többség azt gondolja, „Az egy jó hely.”
„Kár, hogy vasárnap zárva van.”
És vagytok itt páran, akik felmordultok…
Igen. A felmorduló társaság fele vegán.
A másik fele pedig megtámadta a Twitteremet.
Ronda kommentekkel árasztották el a hírfolyamomat.
„Hülye vagy! Hogy tehetted? Ezt nem gondoltuk volna!”
Fluffy, pont te?” És én álltam értetlenül.
Az eltörléskultúrával az a baj, hogy csak támadnak, de nem tanítanak.
Nincs magyarázat.
Csak támadnak, és elvárják, hogy mindent tudj,
értsd meg őket, de nem játszanak tisztességesen.
Mondom, mi történt.
Én kérdezgetek, de senki sem válaszol.
„Fluffy, szörnyű vagy!” Erre én: „Miért?”
„Chick-fil-A?”
Sajnálom, a Popeyes zárva volt, nem értem…
„Dehogynem!” A gyomrom nem egy eszméért korog.
Semmit sem értek.
És végül valaki vette a fáradságot, hogy elmagyarázza,
mi volt a „baj” a posztommal.
Kiderült, hogy a Chick-fil-A a múltban
hozzájárulásokat nyújtott
olyan szervezeteknek, akik helytelenül bántak
az LMBTQ+-közösséggel.
Elnézést, hogy a kezemet kell használni a helyes betűzéshez!
Csak helyesen akartam betűzni.
Támogatónak és szövetségesnek tartom magam,
és próbálok annyira megértő lenni, amennyire csak lehet…
a korlátolt mennyiségű információ ismeretében.
Megismételem újra.
Próbálok teljesen megértő lenni,
a korlátolt mennyiségű információ ismeretében.
Ami annyit jelent, hogy csak a főcímeket olvasom el.
Srácok, az a helyzet,
hogy rengeteg küzdelem van a világban.
Az emberek mindennap egy jobb életért küzdenek.
Próbálnak elérni egy célt, bármit,
hogy egy jobb irányt vegyen az életük.
De nem lehet követni az egyéni küzdelmeket.
Hacsak nem csinálsz olyasmit, amiért elővesznek,
és rendesen beolvasnak.
A következő beszélgetés történt.
Mert végül sikerült.
Azt mondták, hogy: „Gabriel, ha az LMBTQ+-közösség
támogatójának tartod magad,
akkor a többi posztodban is megjelölöd majd a Chick-fil-A-t?
„Igen, megjelölöm, de nem azért, mert nem vagyok támogató.”
„Én támogatom az ügyet.
De minden ügy kétirányú.
Neked is támogatnod kell az enyémet.
A Chick-fil-A-t is csak azért jelöltem meg,
amiért az összes többi olyan helyet, amit rendszeresen látogatok.
Ingyenes cuccokat akarok kapni.”
Ilyen egyszerű, nem kell túlgondolni.
Most gondoljátok, hogy: „Gabriel, nem keresel?”
De! És miért nem csúszik ki a markomból?
Ingyenes cuccok.
Elmondom, hogy jöttem rá erre.
Egyik este a Chipotlében voltam, és zseniális volt a személyzet.
És ezt online is meg akartam köszönni nekik.
Megdicsértem őket, és bejelöltem a Chipotlét.
A Chipotle látta az üzenetemet, megkerestek, és megköszönték,
majd hálájuk jeléül küldtek egy burritokupont,
amivel egy évig korlátlanul ehettem náluk.
Ki is próbáltam.
Rossz embernek adták a kupont.
Két hét, és rongyosra használtam.
Teljesen megkopott.
Szóval, mit tennétek a helyemben? Mindössze egy poszt,
és cserébe egy éven át ingyen etetnek.
Nem jelölnétek meg a lehető legtöbb helyet,
és várnátok, hogy ki támogatja az ügyeteket?
Az egyetlen bűnöm, hogy prostituáltam magam. Ennyi.
Egy kis kiber sucia voltam. Ez minden.
De megismétlem, hogy bizonyos embereket
felelősségre kell vonni a tetteikért.
Legtöbbször egy sima beszélgetéssel el lehet intézni a dolgokat.
Tudom, hogy mostani mércével mérve akár azonnal törölhetnénk is
az évek során gyártott műsoraimért.
És én ezt megértem. Csak várok a hívásra.
Tudom, hogy törölhetnének a korábbi műsoraimért.
És tudom, hogy bocsánatkérést várnak tőlem.
De nem kérek elnézést a múlt miatt.
Tudjátok, miért? Mert a maga idejében elfogadott volt.
Persze lenne, amit most másként csinálnék,
de utólag nem kérek bocsánatot azért,
ami akkor rendben volt.
Szeretném, ha tudnátok,
hogy bizonyos dolgokat még nem tudtok rólam,
de ezek előbb-utóbb kiderülnek.
Szóval, most épp azt próbálom tenni,
amit az ügyvédem mondott, és „megelőzöm a bajt”.
Megsértettem valakit, akinek a nevét említeni sem lett volna szabad.
Megsértettem egy profi ökölvívót.
A neve Canelo.
Mindent vagy semmit.
Ha nem tudjátok, hogy Canelo kicsoda,
akkor hadd mondjam el gyorsan!
Canelo feltehetően a világ egyik legjobb ökölvívója.
Oké?
Ne hagyjátok ki!
Ráadásul tény, hogy ő mexikói,
csak nem a hagyományos külsővel.
Canelo a legfehérebb mexikói a világon.
Nagyon. Annyira fehér, hogy a haja is vörös.
Canelo egy vörös hajú, fehér, mexikói bokszoló.
Annyira fehér volt, hogy Trump is azt mondta: „Gyere csak!”
Nagyon fehér.
De amikor megszólal, akkor rájössz:
„Ó, Canelo, ő nem helyi.”
És hogy kerültem bajba?
Egy humorista barátom, a neve Ron White,
felkeresett engem,
és felkért, hogy csatlakozzak
a Tribute to the Troops stand-up műsorához a nemzeti csatornán.
Mondtam Ronnak: „Szívesen csatlakozom. Mindent a hadseregért.”
A műsort Vegasban forgatták. Volt ott pár humorista, én,
meg a házigazda, Ron White.
Felkonferált a színpadra, gondoltam, felmegyek tíz percre, oké?
Teszek pár utalást Las Vegasra,
azt mindenki ismeri,
így beszéltem a bokszról is.
És akkor megemlítettem Canelót.
És így kerültem bajba.
Azt mondtam: „Canelo a kedvenc bokszolóm.
De bárcsak…”
És itt indultam el a lejtőn.
„Bárcsak ne adna interjút angolul,
mert az angol nem az erőssége,
és ha profi bokszoló vagy…”
Ezt figyeljétek!
Ha profi ökölvívó vagy, akkor magabiztosnak kell látszanod.
Elhivatott, fenyegető, agresszív, pontos… Bele a képedbe.
És ő spanyolul pont ilyen.
Angolul meg nem annyira.
Spanyolul egy gyilkos.
Spanyolul a riporter kiáll, és…
„Itt van velünk Canelo Álvarez,
aki Floyd ’Money’ Mayweatherrrel küzd meg
a hétvégén. Fizetős közvetítés a Las Vegas-i MGM Grandből.”
Tudom, hogy most páran azt gondoljátok:
„Istenem, értek spanyolul!”
Ez így is van.
A riporter Canelóhoz fordul, és a mérkőzésről kérdezi.
„Canelo, mi lesz a taktikád?”
Canelo átveszi a mikrofont.
Nem a szavak embere, de lényegre törő.
Belenéz a kamerába:
„Nézzétek, így és így fogom megütni!
Bumm! És padlóra is küldtem.”
„Ne hagyják ki a hétvégi mérkőzést a Las Vegas-i MGM Grandben!
Canelo Álvares kontra Floyd Mayweather!
Ne hagyják ki!”
Ugyanez az interjú.
Angolul.
„Itt van velem a mexikói szupersztár,
Saúl Canelo Álvarez,
aki a hétvégén megküzd Floyd ’Money’ Mayweatherrel,
fizetős közvetítésben.
Canelo, mi a terved és a stratégiád a hétvégi mérkőzésre
egy ilyen technikás ellenféllel szemben,
aki szinte a puszta öklével gyúrta át ezt a sportágat?
Milyen taktikával indulsz neki a küzdelemnek?”
„Hát…
én…
majd
megütöm
így.
Majd megütöm így.
Ő pedig…
lezuhan
a…
Hogy van a piso angolul?
Padló? Lezuhan a padlóra, és…
así!”
„Ezzel meg is vagyunk.
Floyd, remélem, készen állsz,
mert ez vár rád a hétvégén.
Phil Stevenst hallották élőben az ESPN Newson.
Visszakapcsolunk a stúdióba, mi végeztünk.”
Mi az isten volt ez?
Miért nem szóltatok?”
Eljutott ez a paródia Canelo ökölvívó csapatához.
Kiderült, mert vannak bokszoló barátaim, akik felkerestek, és megkérdezték:
„Haver, mi történt?”
Erre én: „Miről beszéltek?”
„Hallottuk, haver.” „De mit?”
„Hogy Canelo csapata ki van akadva.”
„És ehhez nekem mi közöm?
Amiatt lehet, hogy kifiguráztam Canelót?
Ki mutatta meg neki?”
Ha tudom, hogy a világ egyik legjobb bokszolója
megnézi a paródiát, amit róla csinálok, akkor biztos nem parodizálom ki.
Eszembe se jutott,
hogy megnézi a Tribute to the Troopsot
az országos tévécsatornán.
Nem hittem, hogy valaha látni fogja.
Angolul ment az a vacak.
Most aggódom a szembesítés miatt.
Tudom, hogy csak idő kérdése.
És azt is, hogy hol találkozunk.
Vegasban.
Ezt azért tudom ennyire biztosan,
mert amikor Vegasban lépek fel,
akkor valamelyik MGM Grandben vagyok.
Ezért ingyenjegyet kapok a mérkőzésekre.
És mindig elmegyek, mert ingyen van.
A ring mellé szoktak ültetni, így a képem ott van a kivetítőn,
ami segít a jegyeladásban.
Mindig a ring mellől néztem Canelo mérkőzéseit.
Sosem beszéltem vele, de biztosan ott fogunk találkozni.
És aggódom a szembesítés miatt,
mert nem tudom, hogy angolul vagy spanyolul támad majd.
Remélem, spanyolul, mert kell a rettegés.
Értitek, ugye?
Remélem, azt mondja majd:
„Megöllek, te mocskos dagadék!”
De aggódom, hogy csak ennyi lesz:
„Hé!
Hé, te!
Hé, te dagadt, Fluffy-fejű ribanc!”
„Dagadt, Fluffy-fejű ribancnak hívott!”
Ha valami történik velem…
Canelo.
Azt hiszem, megtiszteltetésnek kell venni,
hogy ő egyáltalán tudomást vesz egy humoristáról.
Már az is jó érzés, hogy tudja, ki vagyok.
Fontosnak érzem magam.
Tudjátok, 2019 után nem tudtam, hogy mi lesz.
Őszintén, én azt hittem, hogy a 2019-es év
volt a legjobb stand-upos évem.
Ezt azért mondom, mert ilyen közel voltam,
hogy én legyek a házigazda az Oscar-díj átadóján.
Igen.
Jövőre biztos jó eséllyel indulok majd.
Amikor majdnem én lettem a házigazda,
abban az évben Kevin Hartot jelölték erre a feladatra.
Nem tudom, emlékezte-e a sztorira,
de amikor Kevin Hart volt a soros,
és egyébként mindig, ellenőrzik a házigazdajelölt hátterét.
Végignézik a közösségi médiát, egészen a Myspace-fiókodig.
A 40 év felettiek értik.
Kiderült, hogy Kevin 10 évvel ezelőtt
néhány kifogásolható posztot tett közzé.
És a díjátadó bizottsága szembesítette őt ezekkel.
„Kevin, meg tudnád magyarázni?”
Erre ő: „Igen, azokat én posztoltam.”
Tíz éve elismertem, hogy hibáztam, és bocsánatot is kértem.
Továbbléphetünk?”
Erre a bizottság: „Rendben, Kevin,
örülünk, hogy megbántad,
mert megint szembejött ez a probléma,
és jóvá kellene tenni,
szóval bocsánatot kellene kérned.”
„Ne mondjátok, hogy kétszer kérjek bocsánatot azért,
ami már tíz éve történt!”
Erre ők: „De, különben nem lehetsz
a díjátadó házigazdája.”
Mire Kevin: „Köszönöm, de akkor nem leszek.”
Visszautasította a lehetőséget.
A helyében én is ezt tettem volna.
A bocsánatkérés több hatalmat adna az eltörléskultúrának.
Ezt nem tehetjük, sőt vissza kellene venni.
Szóval…
Az volt…
hogy a bizottság szembesült a problémával,
hogy találni kell valakit, aki helyettesíthetné Kevin Hartot.
Lássuk be, ez nem egyszerű!
Megkerestek egy csomó színészt, hogy valaki vállalná-e.
De mindenki ugyanazt mondta:
„Köszönöm, de nem.
Nem akarjuk a Kevin-féle drámát.”
Senki sem akarta elvállalni.
Ellenben én…
Felismerem a lehetőséget, ha adódik egy.
Mondtam a menedzseremnek, hogy hívja fel a bizottságot.
Örültek, hogy volt jelentkező.
„Gabriel Iglesias, persze, ismerjük.
Vicces és szellemes.
Remek házigazdája lenne a díjátadónak.
Küldjön anyagot a műsoraiból,
hogy megnézzük, milyen lenne az est hangulata,
és ez alapján tudjunk döntést hozni!”
Erre én…
Egy este leültem, tollal, papírral,
és írtam a poénokat.
És elküldtem nekik.
Szerintem ezért mondtak nemet.
Sose adhattam elő a tévében.
Ezért ma este…
Ma este elmondom nektek a nyitóviccet,
melyet a díjátadóra szántam.
És eldönthetitek, milyen lett volna a hangulat.
Rendben. Hadd váltsak hangszínt!
„Hölgyeim és uraim! Köszöntöm önöket az Oscar-díj átadóján!
Az est házigazdája:
a humorista Gabriel Iglesias.”
„Köszönöm, hölgyeim és uraim!
Ez nagyon megtisztelő.
Köszönöm!
Megtisztelő, hogy én lehetek a díjátadó házigazdája.
A hagyományhoz híven
megint egy mexikói vállalta el azt a munkát, amit senki más nem akart.”
Visszautasítottak.
De utána visszatértünk a régi kerékvágásba,
és 2020 óta nagyon hosszú utat tettünk meg.
Zsúfolásig megtöltöttünk egy egész stadiont.
Készen állunk a nevetésre,
és a szórakozásra.
Hosszú utat tettünk meg.
Tudjátok, 2020-ért köszönetet kell mondani a kutyáimnak.
Nekik köszönhetem a józan eszemet, azt, hogy boldog voltam,
és tudtam koncentrálni.
Mert magam alatt voltam, szomorkodtam, és nem tudtam, mit csináljak.
Vannak itt kutyás gazdik?
Igen?
Ugye? Ti tudjátok, mi a pálya.
Nincs a világon még egy olyan állat, amelyik ennyire odaadó lenne.
Mi? A macskák? Nem.
Sajnálom. Nem akarok tiszteletlen lenni a macskákkal vagy a gazdikkal,
de a cicás gazdik is tudják, hogy a macskáik,
mert tudom, hogy nem csak egy van…
a macskák szerint a gazdi lakik náluk.
Hazaérsz, próbálod leszidni őket,
beszélsz hozzájuk, erre megfordulnak,
és segglyukakat látsz.
Te meg csak nézed: „Azta, de sötét!”
Csak egy kutya lesz teljesen odaadó.
Ezért olyan szomorúak, amikor elmész,
és vidámak, amikor hazaérsz.
Szó szerint csak téged várnak.
„Visszajöttél!”
Biztos vagyok benne, hogy a földön semmi sem szeret jobban a kutyáimnál.
Ezt tegnap este is elmondtam, és megkérdezték: „És a fiad?”
Mire én: „Semmi sem
szeret jobban.”
Mindegy, hogy egy percre vagy egy órára hagyom el az öltözőt.
Mindig úgyanúgy várnak.
Számukra mindig ez a legnagyszerűbb pillanat.
Igen, Vinnie leugrik a kanapéról,
teljes gőzzel rohan felém, és amikor odaér,
akkor fel-le ugrál, és ilyen hangot ad ki…
Szinte azt kérdezi: „Hol voltál?”
És összepisil mindent.
Eleinte felmérgeltem magam, de aztán belegondoltam.
A kutyám úgy szeret, hogy a testműködését sem képes szabályozni.
Hazaérek, és az az első, hogy felveszem a kutyát.
Erre a barátnőm megharagszik.
„Miért nem hozzám jöttél először?”
„Mert a kutya jobban szeret.”
„Honnan veszed, hogy nem én?”
„Sehol egy tócsa.”
Mira! Száraz.
Ez nem tetszett neki.
De ezek a kutyák, komolyan…
Bocsánat, hogy itt hebegek-habogok.
Nehezen tudok koncentrálni.
Még sose terelte el a figyelmemet
egy léghajó, amelyen az arcképem van.
Sajnálom, Netflix, de ez a szar…
Olyan, mint a szülinap, a karácsony, a Super Bowl,
az MBL-döntő
és a szüzességem elvesztése egyszerre.
Még a Goodyear Blimp fényeit is láttam
Sajnálom, de olyan istenverte boldog vagyok! Köszönöm!
Bárcsak anyukám is láthatná!
El sem tudjátok képzelni.
Nektek is nagyon örülne.
De azt mondaná: „Na basszus!
Nézzétek, a fiam a mennyben van, fent van az égen Jézussal, látjátok?”
Ez csodálatos!
Jól vagytok? Köhögést hallottam.
Jól vagy?
Ne köhögj! Csak most szabadultunk.
Inkább fingjatok, mint köhögjetek!
Ha jönne még egy, akkor tartsd bent,
alakítsd át az energiát, és engedd ki hátul, oké?
Tudom, hogy a mögötted állók azt mondják: „Ne!”
Csak engedd el, és ha a mögötted állók nem érzik,
akkor covidosok!
Ingyenes otthoni teszt.
Szóval…
Szóval, 2020-ban az egyetlen normális dolog,
amit a kutyákkal csinálhattunk, az annyi volt,
hogy autóztunk egyet.
Csak beültél a kocsiba.
Minden zárva volt, de kocsikázhattál.
Beültünk a kocsiba,
beraktam a zenéket, és csak autóztunk.
Igazából élelmet keresni mentünk.
Tudom, hogy ez furán hangzik, de tudjátok,
a rizikótényezők 85%-a.
Egyszer sem léptem a szupermarketekbe, annyira féltem.
Az összes kaját barátoktól és utcai árusoktól szereztem.
Igen.
Bizony, én támogatom az utcai árusokat.
Mert bármi is van, kidolgozzák a belüket,
hogy egy jobb életet teremtsenek maguknak és a családjuknak.
Egyik este, miután távoztam az egyik utcai tacoárustól,
rájöttem, hogy sok embernek ki kellett lépni a komfortzónából ahhoz,
hogy a megélhetéshez találjon valamilyen alternatívát.
Valamelyik este tévedésből azt hittem, hogy az egyik utcai árus
mexikói volt.
Pedig nem.
Ráadásul spanyolul beszéltem hozzá, ami nem oké.
A szabály szerint angolul kell megszólítani
egy latin-amerikait, ha előzékeny akarsz lenni, de ha nem megy,
akkor jön a B terv: a középiskolai spanyol.
Angolul kezded: „Uram, kérhetek…”
„Tessék? Mit akar?”
Ó, várj csak! Megoldom!
Hola!
Yo me…
Szóval, odamentem ehhez a fickóhoz, és…
Az egyik tíómra emlékeztetett, szóval…
„Helló, hogy vagy?”
Erre ő válaszolt:
„Mit mondasz te nekem?”
„Elnézést, uram, azt hittem, hogy mexikói!”
„Nem. Nem mexikói vagyok. Görög vagyok.”
Görög?
Eléggé mellétrafáltam.
„Bocsi, tesó, késő van. Fáradt vagyok. Kérhetek két tacót?”
Ezt meg mégis hogy érted?
Most mondtam, nem mexikói vagyok, hanem görög.
Nem árulok tacót.
Gíroszt árulok.”
„Gíroszt?”
Eszembe jutott az autón a felirat,
de azt hittem, arra gondol, hogy gyorsan kész van.
Így betűztem a feliratot: G-Y-O-R-S.
„Gyors!”
Felhúzta magát.
„Ez nem gyors, hanem gírosz.”
„De ott ’gyors’ van.”
„Az gírosz.”
„Fáradt vagyok, késő van.”
Mi az a ’gírosz’?”
„Olyan, mint a taco.”
„Adjál kettőt!”
A helyek kezdtek újra kinyitni,
újra beengedtek minket, és hadd mondjam el,
hogy a Starbucks a legnagyobb bűnös élvezetem!
Megőrülök az autós Starbucksért.
Van egy fontos különbség.
Ha választhatsz, hogy beülsz, vagy rendelsz a kocsiból,
az egy dolog,
de ha azt mondják, hogy többé nem ülhetsz be,
utána meg azt, hogy igen,
akkor rájössz, mi hiányzott.
Én alig vártam, hogy bemenjek, amikor újra kinyitották a helyet.
Alig vártam, hogy a pultnál kérjek,
beszélgessek, és olvassam a menüt.
Nem bántam.
Korán mentem.
Vittem a kutyákat is, nem érdekelt.
Beléptem a Starbucksba.
És tudom, hogy Long Beachen ezt csinálták,
talán itt nem, de ott matricákat tettek a padlóra.
Ot állok azon az átkozott matricán,
fogom a kutyáimat, lazulunk.
Úgy nézek ki, mint egy kisiskolás.
Csak lazulunk, várunk.
És egyszer egy hölgy észreveszi, hogy két kutyát fogok.
Egyértelmű volt, hogy nem tetszett neki.
És ahelyett, hogy azt mondaná: „Elnézést! Bocsánat! Hé, te! Hé! Hola!”
Nekiáll, hogy…
Meghallom, és erre én: „A picsába! Covid!”
Nem látom a matricákat!
Veszélyben vagyok!”
Erre a hölgy: „Nem vagyok covidos.
Azok segítőkutyák?”
„Ezek csivavák.”
És ez a kettő minden, csak nem segítőkutya.”
„Akkor, bent a helyük?”
„Tudja, nem kérdeztem.”
„Ne maradjanak már a kocsiban!
Nem maradok, csak rendelek, és megyek.
Le se teszem őket. Elnézést!”
Erre a hölgy: „Legalább legálisak?”
Megkérdezel egy mexikóit, hogy legálisak-e a kutyái?
Szerencsére… „Következő!”
„Hál'isten!”
Előrementem, és aggódni kezdtem,
mert elkezdett motoszkálni a fejemben,
hogy valami rosszat csináltam.
Le fognak szidni, vagy kidobnak.
Próbáltam kerülni a szemkontaktust.
Csak néztem a menüt, és hallottam a srácot: „Kutyák!”
„Helló, tesó, bocsánat! Bocsi, tudom.”
„Imádni valók!”
Hogy hívják őket?”
„Ő itt Vinnie, ő pedig Risa.”
„Annyira édesek!” „Köszi!”
És akkor jön még egy barista: „Kutyákat látok!”
„Elnézést!”
„Imádni valók.
Hogy hívják őket?”
Mire én: „Ő itt Vinnie, ő pedig Risa.”
„Annyira édesek!” „Köszönöm!”
Leadtam a rendelést, és jött a baristalány…
„Igen?”
„Lenne még valami a kutyusokkal kapcsolatban. Ugye tudod?”
„Igen, de nem akartam a kocsiban hagyni őket.”
„Az apróságok mit rendelnek?”
„Hát…
bármennyire is szeretném megosztani velük a kávémat,
a koffeint nem lehet csivavával keverni.”
„Nem, te bolond!”
„Talán a kicsik szeretnének egy kutyucsínó…”
Oké! Na, látjátok ezt?
Most van hang.
A matricáknál bezzeg: „Azt se tudjuk, mi az.”
Pero un pinche kutyucsínó, az megy, mi?
Bocsánat! Szóval…
A ’kutyucsínót’ hallva megkérdeztem: „Az milyen ital?”
Nézem a menüt: „Ezt nem látom sehol.”
„Te kis butus! A kutyucsínó csak egy kis bögre,
tejszínhabot teszünk bele.”
Így amíg élvezed a kávédat,
a kiskutyák is fogyaszthatnak veled valamit.”
Erre én: „Istenem!
Imádom!
Mennyibe kerül?”
„Ingyen van.”
„Folytasd!”
„Két kiskutyád van, ezért két kutyucsínó jár.”
„Istenem! Kérhetek egy harmadikat is?”
„Van még valahol egy kiskutya?”
Igen, itt!
Annyira lelkes voltam: „Tudod te,
milyen boldoggá tettél ezzel a kutyucsínóval?”
„Ó, igen.”
Azt mondták, hogy ha bárki bármikor kutyussal érkezik,
akkor a kutyusok mindig vendégek egy kutyucsínóra.”
„Szóval, nem baj, hogy behoztam a kutyákat?”
„Dehogy, jöhetnek bármikor.”
El kell mondanom, hogy nagyon kicsinyes vagyok.
Annyira, hogy azt mondtam:
„Ezt mondanád hangosabban?”
„Bármikor szívesen látjuk a kutyusokat!”
Nem hazudok, egy kicsit Canelónak éreztem magam.
Nem tudtam megállni.
Megfordultam: „Na, hallottad, kisanyám?”
„Ott voltam, amikor Fluffyt kirúgták.”
Mondhatsz vagy csinálhatsz bármit,
valaki megtalálja a módját, hogy elrontsa a dolgokat.
Már azért is kaptam e-mailt, mert azzal viccelődtem,
hogy a világon még a fiam sem szeret jobban a kutyáimnál.
Valaki megkeresett, hogy: „Milyen lesújtó lehet ez neki!”
A fiam ezt tudja!
Nagyon szeretem őt.
A fiam 25 éve rendben van.
Huszonnégy éves.
Frankie 24 éves.
Köszönöm a tapsot! Még otthon van.
Nemrég adtam egy interjút,
és feltettek pár kérdést a fiamról.
„Gabriel, mindig szóba hozod a fiadat
a műsoraidban.
Várhatunk róla egy új sztorit?”
Erre én: „Új sztorit nem igazán.”
A fiam már teszi a maga dolgát.
Teszi a dolgát, saját élete van, ami nagyszerű.
De a múltból még vannak olyan sztorik, amiket nem meséltem.
Erre ő: „Akkor mondd el!”
Mire én: „Azt hiszem, a legelső a kedvencem.
2007-ben, amikor hozzám került…”
Páran tudjátok, hogy ő a fogadott fiam,
de nem szeretem azt mondani, hogy „fogadott”.
Ő az én fiam.
Ő a fiam, a másodkézből kapott gyerekem.
Semmi tisztázatlan.
Szóval, 2007 van, és valamiért otthon vagyok halloweenkor.
Mondom, mi történt.
Humoristaként az év 365 napjára le vagyok szerződve.
Egyik nap sem szent.
Dolgozok karácsonykor,
szilveszterkor, Valentin-napon, Szent Patrikkor,
szülinapokon, ünnepnapokon, vagyis mindig.
Anya szerint: „Ha van munkád, dolgozz!”
Dolgoznod kell, főleg, ha jó munkád van.
Ne hagyd, hogy elvegyék!
Ha belevágsz, akkor adj bele mindent!
Szóval, az ritkaság, hogy nem dolgozom halloweenkor.
És a fiam anyukája azt mondta:
„Annyira jó, hogy ma itthon vagy!
Frankie-nek ez az első éve,
hogy így hárman együtt vagyunk. Mit szólnál,
ha ma este te vinnéd csokit csalni,
én pedig itthon várnám a gyerekeket?
Így mindketten megismerhetitek egymást,
beszélgethettek, nevethettek.
Mit gondolsz?”
Erre én: „Kicsim, ez remek ötlet!
Imádom!
Oké, rajta vagyok. Frankie! Gyere, megyünk csokit csalni!”
„És anya?”
„Ő itthon marad.” „Juhú!”
Beszálltunk a kocsiba.
És elvittem Frankie-t arra a bizonyos környékre.
Tudjátok, ugye?
Oda, ahol nagykeres cukorkát adnak.
Leparkoltunk a kocsival, és felsétáltunk az utcán.
A fiam jelmezbe öltözött, én meg csak így.
Ő halloweeni jelmezben, én meg utcai ruhában.
Pár helyen, ahová bekopogtunk, megijedtek.
Az egyik srác:
„A Fluffy!”
Mire én: „Istenem, még sose mondták, hogy ’a Fluffy’!”
Nem tudtam, mit mondjak. „Én lennék az!”
Egy másik helyen pedig ajtót nyitottak:
„Istenem, te híres vagy!”
Mire én…
Végigmentünk az egész utcán, majd vissza.
Mire visszaértünk a kocsihoz, a vödör dugig volt édességgel.
Még egy óra sem telt el, de már hazaértünk.
Beléptünk, és Frankie anyukája ki volt borulva.
„Mi az isten ez?”
Erre én: „Micsoda?”
„Csokit csalni küldtelek vele.”
„Igen. Nézd meg a szajrét!”
„Nem az volt a lényeg, hogy édességet gyűjtsetek.”
„Te miről beszélsz?
Mi volt a lényeg?”
„Az, hogy legyetek együtt, szórakozzatok,
beszélgessetek, ismerjétek meg egymást.
Erre nem elég egy óra.
Kérlek, elvinnéd a kedvemért
legalább még egy órára?”
„Kicsim, értettem, semmi gond!”
Frankie, gyerünk, ürítsd ki a vödröt, jön a második menet!”
Kimentünk, beültünk a kocsiba…
Nem akartam megint házról házra járni. „Támadt egy ötletem!”
Elvittem Frankie-t a Walmartba.
A Walmartnál megkérdezte: „Mit keresünk itt?”
„Na, figyelj csak!”
Bementünk, és mondtam: „Hozz egy kocsit!
És kövess!”
Elvezettem Frankie-t az édességekhez.
Amint odaértünk, megállítottam a kocsit.
A fiú szemébe néztem:
„Fél perced van, hogy annyi édességet gyűjts, amennyit csak bírsz.
Készen állsz? Indulj!”
Erre ő lefagyott.
„Hé, ketyeg az óra, mozgás!”
„Istenem!”
Fog egy zacskót, ránéz, bedobja a kocsiba.
Fog egy másikat, ránéz, azt is bedobja.
Fog egy harmadikat, és akkor…
„Lejárt az idő!”
Akkor hallottam először tőle, hogy: „A picsába!”
Tudta, hogy kihagyta a lehetőséget,
azt az első pár másodpercet.
Beszálltunk a kocsiba, feltéptem a zacskókat,
átöntöttem a vödörbe, és mondtam neki: „Frankie, figyelj,
ha hazaérünk,
ne mondd el anyának, hogy a Walmartban voltunk!”
„Miért ne?”
„Mert azt mondaná, hogy csaltunk.”
„De ez jobb volt!” „Igen, tudom.”
Hazaértünk, és máris más volt a hangnem.
„Hát itt vagytok! Jót mulattatok?”
„Csodás volt! Frankie, jól szórakoztunk?”
„Remek! Frankie, hozd ide a cukorkákat!”
„Miért, anya?”
„Át akarom nézni őket, hogy olyasmit egyél, ami biztonságos.”
„Miért ne lenne biztonságos? Mind a…”
„Fogd be! Fogd már be, te lüke! Fogd be!”
Értitek, majdnem lebuktatott minket.
Odaadta a vödröt, az anyukája megfogta,
és azonnal kiborított elénk mindent az asztalra.
És észrevette.
„Nagyon sok az ugyanolyan édesség.
Nagyon sok az ugyanolyan.
Meg tudod magyarázni, hogy miért van ennyi ugyanolyan cukor a vödörben?”
„Nem is tudom, kicsim,
azon a környéken sok a flegma picsa.
Nem mehettünk az előző helyre, be van kamerázva,
felismernének, és ne legyünk már ilyenek!”
Ugorjunk előre egy évet!
2008. október 31-et írunk.
És valamiért megint nem volt fellépésem halloween estéjén.
És a barátnőm teljesen odavolt:
„Ez egy jel!”
„Azt jelzi, hogy a menedzserem lusta.”
Matt, tudom, hogy itt vagy, ne haragudj a viccért!
Remek munkát végzel, köszönöm,
de abban az évben elbaltáztad.
Mindegy…
Frankie anyukája azt mondja: „Tudod, mit?”
Talán, esetleg, ebből hagyományt is csinálhatnánk.
Ez lehetne ilyen fiús dolog,
ti elmentek csokit csalni,
én pedig édességet osztok itthon.”
„Hagyomány lenne.”
„Tudod, mit, kicsim? Tetszik az ötlet!
Frankie, gyere! Megyünk csokit csalni.”
„És anya?” „Ő megint itthon marad.”
„Juhú!”
Be is ültünk a kocsiba.
Fölé hajoltam, és Frankie-re néztem.
„Frankie, te is arra gondolsz, amire én?”
„Walmart!”
Megálltunk a Walmartnál.
Bementünk. „Frankie, hozz egy kocsit!
És kövess!”
És elvezettem az édességekig.
Odaértünk, megállítottam a kocsit, és a szemébe néztem:
„Frankie, pontosan fél perced van, hogy annyi édességet
szedj össze, amennyit csak tudsz.
Kész vagy? Indulás!”
Kiderült, hogy ez a kis szemét egész évben erre készült.
Ahogy kimondtam, hogy induljon, bumm, már pakolta is le a polcokat.
Dobálta az édességeket a kocsiba.
Tíz másodperc alatt dugig pakolta.
Biztos, hogy attól a naptól kezdve vagyok cukros.
És ez az a sztori, amit elmeséltem a bulikon,
a közeli barátoknak, és egy ideje a színpadon is.
Egyszer kihallgatott, amikor ezt meséltem.
„Komolyan? Még mindig?”
Erre én: „Ez egy remek sztori!
És te vagy a főhős!”
Néha kibújik a szög a zsákból.
Egyszer beszélgetni akart velem,
és váratlanul megtalált.
„Apa, beszélhetnénk?”
„Igen, mi újság?”
„Valamit el akarok mondani.”
„Mi lenne az?”
„Fontos.”
„Oké.”
„És komoly.
Leülnél, kérlek?”
„Hányadik hónapban jár?”
„Miről beszélsz?”
„A frászt hozod rám!”
„Rólunk van szó.” „Oké.
Mi lenne az?”
Nekifog, hogy…
„Befejeznéd, hogy viccet csinálsz belőlem?”
Tudtam, hogy komolyan mondta.
Mert nagyon nehezen hozakodott vele elő.
Megkérdeztem: „Mikor zavart ez?”
„Egész életemben.”
„Próbáltál valamikor beszélni velem erről?”
„Igen.”
„És mit mondtam?”
„Hogy használjak dezodort.”
„De működött.
Nézd, Frankie…
Nem tudtam, hogy kell apaként viselkedni.
Csak abban voltam biztos, hogy mit nem tennék soha.
Tudtam, hogy sosem kiabálnék veled.
És az is biztos, hogy sosem ütnélek meg.
Ezért próbáltam kihozni a legjobbat abból, amihez értettem.
Viccet csináltam belőled!”
„Ezt lejáratásnak hívják.”
„Manapság.
Nézd, ha nem szeretnéd, hogy sztorikat, vicceket meséljek,
vagy kifigurázzalak, akkor oké.”
Nem akartam, hogy emiatt rosszul érezze magát,
és én sem akartam rosszul érezni magam.
„Nézd, elmondom a közönségnek, hogy beszéltünk erről.”
„És akkor megértik, hogy miért nem hallanak majd
több sztorit rólad.”
„Ez miért szükséges?”
„Mert ha egyszerűen csak nem beszélek rólad,
akkor azt hiszik, hogy meghaltál.”
„Nem akarom…” „Én sem akarom, hogy ezt gondolják.”
Megöleltem, és mondtam, hogy szeretem.
Mert nagyon szeretem. Remélem, ezt ő is tudja.
Szerintem mostanában a legtöbb gond és frusztráció
abból ered, hogy már nem vagyok együtt az anyukájával.
Ne gondoljátok, hogy viccelődni fogok vele!
Nem fogok.
Semmi rosszat nem tudnék mondani arról a nőről,
akivel 14 évet töltöttem.
Se negatívat, se rosszat, se becsmérlőt, se…
Csak csodálatosat.
Csak jó érzéseim vannak, oké?
Semmi rosszat nem tudnék mondani róla.
Nem csak azért, mert aláírtam,
hogy nem teszek ilyet.
Hanem azért, mert elvégre ő a fiam anyukája.
És szükségem van a támogatására abban,
hogy én legyek az apukája.
Szóval, csak lazán!
El kell mondanom, hogy nem viseltem jól a szakítást.
Gyakorlatilag ő volt az első igazi szakításom.
Ő volt az első igazi szerelmem.
Igen, az első igazi szerelmem.
És nem viseltem jól.
A szívednek 12 éves korodban kell összetörnie.
Az első szerelemnél.
Ez az első szívfájdalom rendje. Nem 40-esként,
hanem fiatalon, amikor kicsi és ellenálló vagy.
Rájössz, hogy nem működik, és ez letaglóz.
„Ne!”
És én…
Igen.
Nem a 40-es éveidben.
Mielőtt túl sok információt árulnék el,
hadd mondjam el, hogy amikor a végére értünk,
akkor egy benzinkúton voltam,
és jött az üzenet: „Mindent aláírtunk.
Ez már hivatalos. Beadtam mindent.”
Erre én: „Azta! Oké!”
Beültem a kocsiba, beindítottam, és sebességbe raktam.
És akkor esett le.
Akkor tudatosult.
És jött a felismerés, hogy: „Istenem!
Többé nem mehetek haza.”
Ez már nem opció. Elrontottam mindent.
Nem mehetek vissza oda, amit otthonnak hívtam.
Akkor most ott, a benzinkúton kell újrakezdeni az életemet.
Darabokra estem szét.
Tudjátok, még egy kevés hátravolt a turnémból,
és találgattak, mi lehet: drog, ital
vagy mentális gond.
Az első szakításom volt.
Hogy legyek jó humorista,
ha folyton csak sírok?
Értitek? Rossz volt.
Ezt nem hoztam fel a korábbi műsorokban.
De ez volt az életem legmélyebb pontja.
Sose voltam ennyire szomorú, gyenge, sebezhető, magányos,
és ez mind összeadódott.
És az életem legmélyebb pontján fedeztem fel…
Igen, a countryzenét.
A country tudja, hogy szomorú vagy, hogy gyenge vagy.
A country tudja, hogy sebezhető vagy, és kell valami, ami kitölti az űrt.
Régen nem szerettem.
A country szemébe néztem, és azt mondtam:
„Fogd a fájó kis szívedet, és nyomás!”
Ez a múlt. De mondom, mi történt.
Ültem a kocsiban, és úgy sírtam, hogy az arcomon folytak a könnyek,
és összekeveredtek a takonnyal.
A mocosszal.
A könnyeim keveredtek a takonnyal,
majd összefolytak a nyálammal.
Egyszerre három testnedv folyt
az arcomból.
A nyakam úgy nézett ki, mint a pacalleves.
Csak egy kis tejföl kellett volna. „És kész is van!”
Nem akartam hallani, milyen undorító hangokat adtam ki,
ezért bekapcsoltam a rádiót, és keresgéltem.
És megálltam a countrycsatornánál.
Rögtön tudtam, hogy countryzenét hallok,
de nem akartam elkapcsolni.
Mert rájöttem valamire.
Arra, hogy több szenvedést érdemlek a hibáimért,
és azok miatt, akiket megbántottam.
Hagytam, hogy szóljon.
Csak szóljon és szóljon!
Több mint egy órán át hallgattam,
és a következőre jutottam.
Biztos van legalább egy olyan countrydal, ami a szívedhez szól.
Mert úgy érzed, a művész pontosan
rólad, a te életedről írta a dalt,
mert annyira részletes a szöveg.
Le a kalappal a countryzenészek és a szövegírók előtt!
Tudják, hogy kell valamit nagyon jól csinálni,
de addig nem érted meg, amíg egy bizonyos életszakaszon át nem mész.
Sírva ülök a kocsiban, és egyszer csak megszólal
a rádióban…
Már hét napja,
Hogy nem láttad őt
Honnan tudja, hogy hét napja nem láttam?
Nem tudod kiverni a fejedből
Mert minden apró tettel és szóval
Magadtól őt csak távolabb sodortad
És most a kocsidban ülsz
Egyes-egyedül
Honnan tudja?
Állj le!
Nem áll le, tovább döngöl a földbe,
és emlékeztet, hogy szarházi vagy.
Haza kellett volna menni És az ajtót kulcsra zárni
Nem odakint kézről kézre járni
És most a kocsidban ülsz
Egyes-egyedül
Szóval, ez már egy éve történt,
de még mindig ugyanaz a kérdés forog a fejemben:
„Most mi legyen?”
Elkezded elölről, megpróbálod újra,
szerzel egy barátnőt, feleséget,
új családod lesz? Mi lesz?”
Erre én: „Vannak kutyáim.
Jól vagyok.”
Tudom, milyen sokáig egyedül lenni,
és azt is tudom, milyen sokáig kapcsolatban élni.
Mindkettőnek van előnye és hátránya.
Most csak a fiúk nevében tudok beszélni.
Néhányuk nevében.
Voltatok már olyan sokáig egyedül, hogy felmerült,
ez vajon döntés kérdése-e?
Aztán az jut eszetekbe, hogy:
„Örökké egyedül maradok, senkinek sem kellek.”
Senkinek sem kellek
Páran nevettek, biztos ismertek ilyet.
A többiek hallgatnak, mert róluk van szó.
Majd rájöttök, hogy néha elég
pár apró változtatás,
apró igazítás, és újra versenyben vagytok.
Például másként vágatod a hajadat.
Jobban öltözködsz.
Talán elkezdesz, nem is tudom, zuhanyozni, meg ilyenek.
Ezt valaki észreveszi, és ad egy esélyt.
És megint versenyben vagy.
Az egész világon nincs csodásabb érzés annál,
mint egy új kapcsolatban lenni.
Olyan boldog vagy!
Boldog vagy, és a világ legoptimistább embere.
Semmi sem ronthatja el a napodat.
Lekésheted a buszt munkába menet.
„Majd jön másik!”
Ki is rúghatnak.
„Úgysem volt nekem való.”
Annyira boldog vagy!
Majd megvizsgálod a kapcsolat előtti életedet.
Csak nézted a telefont,
de az sose csörgött.
Azt hitted, elromlott, mert nem jöttek üzenetek.
Ránéztél a csetre, semmi.
De amikor egy új kapcsolatot kezdesz,
akkor varázsütésre a telefon…
Új üzenet. Bing!
A közösségi médián is egy csomó minden történik.
Az utcán szóba állnak veled, és te hangosan kimondod:
„Hol voltak ezek az emberek, amikor szingli voltam?”
A válasz pedig az, hogy eddig is ott voltak.
Csak az volt a különbség, hogy nem voltál ilyen boldog.
Rájöttem, hogy a boldogság
az egyik legvonzóbb dolog a világon.
Ki nem akar egy pozitív ember közelében lenni?
Ugye? Hacsak nem covidos. Mindegy.
Kedves, kellemes. Öröm vele lenni.
Pozitív energiák.
Tudjátok, ki veszi észre először, hogy milyen boldog vagy,
amikor egy új kapcsolatod van?
A többi nő.
Nem a te barátnőd.
A többi.
Nem tudják nem észrevenni, hogy boldog vagy.
Bámulnak rád, és mutogatnak.
„Nézz rá!
Nézd, milyen boldog!
Ezen biztos tudnék változtatni.”
Srácok, vércseppek vagytok a tengerben, és kiengedték a cápákat.
Ha még sose vadásztak rátok,
akkor ez a legfélelmetesebb dolog.
Mert általában későn tudod meg, hogy vadásznak rád.
Elvagy a dolgaiddal, az új kapcsolatoddal,
próbálsz dolgozni rajta, és már jönnek is.
Amikor rájössz, az már késő, már elkapott,
és a kocsi hátsó ülésére passzírozott.
És paskol.
Paskol a…
Bébicápa
Már sosem lesz ugyanolyan ez a dal. Szívesen!
Mert adakozó vagyok.
Tudom.
Már villognak. Oké…
A Netflix a tudomásomra hozza,
hogy az egyórás műsorkeretet
már 37 perccel és 30 másodperccel túlléptem.
Folytassam?
Netflix!
Az emberek döntöttek.
Jogi megfontolásból
hangosan ki kell mondanom,
hogy hivatalosan is teljesítettem a szerződésben foglaltakat,
Los Angeles derék lakosai és
és a Netflix felé is.
A műsor gyakorlatilag véget ért.
Szóval, ettől a pillanattól kezdve,
ha valami nem tetszik, vagy nem vicces,
akkor nem rághatsz be.
Nem rághatsz be.
Nem fizettél érte.
A műsornak vége. Most már csak Fluffyval lógtok.
Menj a francba!
Fluffy!
Köszönöm!
Folytatom, de nem bánjátok, ha iszom egy üdítőt?
Oké.
Azta! Nézzetek ide!
Bocsánat.
Ezért van hivatalosan vége a műsornak.
Rendben.
Egész Los Angelesre, a környező megyékre,
és mindenkire, aki itt van ma este!
Salud!
Van még pár dolog, amit szeretnék elmondani,
mielőtt megint elérzékenyülök.
Korábban említettem,
hogy bizonyos dolgokat
még nem tudtok rólam, de ezek kiderülhetnek.
És…
Szeretlek!
Ez a sztori után nem biztos. De én is szeretlek!
Ne felejts el!
Amit most el szeretnék mesélni, az már nagyon régen történt,
de a jelen tükrében ez aggaszt engem.
Ezt most másként mesélem el.
Először elmondom a végét, utána pedig az eseményeket.
Mint a Star Warsban.
Legalább, ha elmondhatom a végét,
akkor azok, akik gyermekkel érkeztek, meggondolhatják magukat.
Igen… Már mentek is. Tudom, hogy megy ez.
Sajnálom! Nem tudsz maradni? Oké.
Íme a történet vége.
Lementem a színpadról,
és teljesen meztelen voltam.
Tessék!
Szóval, 15 évvel ezelőtt történt,
hogy Martin barátommal csináltunk egy műsort.
Így van.
Ne már!
Együtt léptünk fel a floridai Orlandóban,
a The Improv. nevű klubban.
A The Improv. egy országos stand-upos klubhálózat.
Itt is van néhány. Ez egy király hálózat.
Abban különbözik az ország többi hasonló klubjától,
hogy a fellépők öltözője a színpadon van.
Nem elég, hogy a színpadon van, fenn van emeleten.
Van ott egy ajtó, ami kinyílik, és lépcsők vezetnek le a színpadra.
Martin felkonferált engem.
És már hurcoltam is lefelé az hatalmas Hamupipőke-hátsómat.
Odaadja nekem a mikrofont, megölel,
és a fülembe súgja:
„Tesó, rendelj egy tequilát, később elmondom!”
„Oké.”
Elkezdem a műsort, és a fenébe, fél óra el is ment.
És…
Teljesen megfeledkeztem Martin kéréséről.
A szemem sarkából mozgást láttam, megfordultam,
és Martint láttam, aki ezt csinálta…
Erre: „A fenébe, elfelejtettem!”
„Biztos, hogy jólesne most egy pohár tequila.”
És akkor jön Martin a tálcával.
Két pohár tequila van rajta.
Azt hittem, köszöntőt akar mondani a közönségnek.
Ki tudja? Kedd volt.
Eljön az első sorig,
és talán az előadása alatt szemezett egy lánnyal az első sorból,
és azt akarta, hogy én hozzam össze ezt a varázslatos pillanatot,
hogy igyanak egyet, és lenyűgözhesse a lányt.
Hogy ő… tudjátok…
Martin!
Bébicápa!
Ránézek a lányra: „Szerintem a barátom tequilázna veled.”
Lelkes volt, boldog. „Oké!”
Martin hallotta az „okét”, és emelte a tétet.
„Igyunk egymás testéről!”
A lány felállt. „Oké!”
És az egész tömeg: „Hú!”
Én meg: „Mi a fene?”
Martin levett egy lime-ot a tálcáról, és a nyakához dörzsölte.
Majd fogta a sót, és odaszórta azt is.
Majd a lány ellopta tőle a lime-ot,
és szétkente az egész mellkasán.
Mert egy szajha.
Utána már falták is egymást,
a tömeg pedig megőrült.
Martin!
Elsétáltak együtt, én meg: „Mi a fene?”
Nem kaptam tequilát!”
Pár perccel később jött egy srác,
aki egy pohárral a kezében tartott a színpad felé.
„Hé, Fluffy, itt az enyém!”
És nekem adta a saját italát.
Erre én: „Köszi, haver, örülök!”
Felemeltem a poharat: „Orlandóra!”
És mindenki ujjongott.
Lehúztam az italt, megint ujjongtak,
visszaadtam a srácnak a poharat, ökölpacsiztunk, és elment.
Pár perc múlva jön egy másik srác.
Aki már egy rendes poharat hoz.
Nem feles poharat, rendes poharat.
Előrejön, felemeli a poharat, és azt mondja:
„Hé, Fluffy, itt az enyém!”
Elveszem a poharat, és az tele van valami fekete cuccal.
„Ez micsoda?”
Mire ő: „Ez Jäger.”
„Tessék?”
„Jäger!”
Megijedtem tőle, mert nem csukta be a száját.
„Jäger!”
Megszagoltam, jó illata volt. „Ez finom lesz!”
Felemeltem, és azt mondtam:
„Orlandóra!”
Mindenki ujjongott, én meg lehúztam a dupla Jägert.
Lejártgyógyszer-ízű volt.
Nagyon rossz volt.
A srác rám nézett: „Mit gondolsz?”
Nem akartam bunkó lenni.
Odaadta a saját italát, ezért ezt lenyeltem:
„Jó volt, csak félrenyeltem. Bocs!”
„Köhögés ellen van! Köhögés ellen van!”
Visszaadtam a poharat, elvette,
majd felemelte a poharat, és…
Körbenyalta a szélét.
Épp elég bűnügyi krimit láttam ahhoz, hogy tudjam,
ha elkövet valamit, akkor rám lehet kenni.
„Mit csinálsz te azzal a pohárral?”
Nem mondta el, miért csinálta, csak nevetett.
Én meg követtem, és kérdezgettem.
De nem mondta el.
Nem figyeltem,
így nem vettem észre, hogy a színpad másik végén
kialakult egy kisebb sor,
és az emberek rövid Jägerekkel várakoztak.
Az a problémám, hogy én iszom.
Nyilván.
Van egy szabály.
Ha egy bárban vagyok, ott ülök egy italozós környezetben,
és valaki küld egy rövidet, akkor nem ellenkezem.
Megköszönöm, elfogadom az italt, és megkérdezem: „Ki küldte?”
Így felvehetem vele a szemkontaktust: „Köszönöm!”
És látja, hogy megiszom az italt, tehát nem ment kárba.
Az italokat bóknak veszem.
Szuper, ha küldenek neked egy italt.
Ha én valakinek italt küldök, akkor azt jó szándékkal teszem.
És ha az az ember a bárban azt mondja: „Pfuj, nem,”
azzal megsért engem.
Azt mondom: „Pfuj, faszfej!”
Nem akarom, hogy bárki rosszul érezze magát,
ezért egy italozós közegben
nem mondok nemet.
Már elfogadtam a tényt,
hogy ez is egy italozós közeg.
Két körön voltam túl.
És láttam, mi történik.
Segítséget kértem, mert nagyon sokan voltak.
Kerestem a biztonságiakat: „Biztonságiak!”
Meghallották, de aznap értetlenek voltak.
„Segítsünk az ivásban?” „Nem, te hülye!”
Martin elment, a biztonságiak értetlenkednek,
magamra maradtam.
Szóval, átsétáltam a túloldalra, és nekiláttam az ivásnak.
Megfogtam az első rövidet, felemeltem: „Orlandóra!”
Bumm!
Jött a második: „Orlandóra!”
Bumm!
Harmadik: „Orlandóra!” Bumm!
A nyolcadik rövid után:
„Nanandóra!”
Bumm!
A 12. rövid után: „Armandóra!”
Bumm!
Tizenhét rövid Jägert ittam meg.
Most már nem a stand-up kedvéért
nézik az emberek a műsort,
hanem egy vonatbaleset néznek,
és látni akarják, hogy mi lesz.
Nyúltam a 18. rövidért.
És ahogy nyúltam utána,
valaki hátulról azt kiabálta: „Vetkőzz le!”
Erre én: „Te vetkőzz le!”
Felállt a lány barátja,
„Hé! Ő is leveti azt, amit te levetsz magadról!”
És a semmiből kerekedett egy buli.
A lány feljött a színpadra,
és gyönyörű volt.
A Jäger szerint.
Állt mellettem a színpadon, de én már részeg voltam,
alig tudtam beszélni.
A tömeg elkezdte kántálni:
„Vetkőzz le!”
„Tessék!” És lerúgtam a fél cipőmet.
A lány meg egy szandált.
Lerúgtam a másikat is, és ő is lerúgta a másikat.
Fej fej mellett haladtunk.
Végül csak alsónadrág volt rajtam, semmi más.
A lányon sportmelltartó és alsónemű.
És ő következett. Mind tudtuk, hogy ő jön.
És szerintem azért kerülhetek bajba,
mert felbujtó voltam.
Azt mondtam…
„Itt valamit látni fogunk.”
„Nem tudom, mit, de valamit látni fogunk.
Vagy tütű, vagy miau.
Valamit látni fogunk.”
Amint meghallotta a „miaút”,
lefutott a színpadról.
Én meg ott álltam alsónadrágban.
Segítség nélkül.
Végül a barátom megjelent.
Martin kijött az ajtón, leszaladt a lépcsőn,
és elvette tőlem a mikrofont.
„Vonszold fel a seggedet!”
Nem figyeltem, csak bámultam a padlót.
Végem volt, így néztem ki.
Mint a Mortal Kombat-meccsek végén.
Nem néztem Martinra, ezért megbökött.
„Hé!”
Akkor láttam Martin arcát,
az egész csupa só volt.
Mert ő is egy szajha.
„Vonszold fel a seggedet!” „Jó, Martin!”
Megpróbáltam felmenni, de túl részeg voltam hozzá.
Ezért másztam, mint a medvebocsok.
Mint amikor négykézlábra álltok.
Felmásztam a lépcsőn, mint egy medvebocs,
és amikor felértem, mindenki éljenzett.
„Megcsinálta!”
Én is örültem. „Juhú!”
Közben Martin, aki próbált elzavarni,
azt mondta: „Hölgyek és urak, nagy tapsot Gabriel Iglesiasnak!
Ez az ember mindenét odaadta!
Majdnem meztelenre vetkőzött önöknek!”
És akkor meghallottam,
hogy „majdnem”.
És megjelent a kisördög a vállamon,
Jägernek hívták.
És a lépcső tetején, három, kettő, egy…
„Tudjátok, mit…”
És Martinhoz dobtam az alsógatyámat.
A nézők fele oldalról látott pucéran,
a másik fele meg látta Pikachút.
Egy ilyen történettel az a baj,
hogy az emberek megkérdőjelezik a hitelességét.
„Hogy emlékezhetsz a történetre ilyen pontosan,
ha ennyi rövidet megittál?”
Őszintén szólva, nem is emlékszem.
De felvettük a műsort.
Ezért nagyon jól ismerem a sztorit.
„Ő is leveti, amit te levetsz magadról!”
Jól ismerem.
Az évek során mindig azt kérdezték:
„Valósak a történeteid?”
Halljuk ezeket az őrült sztorikat rólam, Snoop Doggról
Martinról, a sok kalandról, meg a fiamról.
És az emberek mindig kérdezik, hogy ezek a sztorik
igazán igazik-e.
Ezért foglalkoztam ezzel az előző különkiadásban.
Untam, hogy mindig ezt kérdezgették.
Ezért az előző műsorom végén bizonyítékként
mindegyik elmesélt történetről mutattam egy képet,
hogy az emberek tudják, ezek igazi sztorik.
És a ma este…
sem lesz kivétel.
Szóval…
Tényleg levetkőztem a színpadon?
Ryan, nyomd meg a gombot!
Csak szivatlak titeket!
Istenem! Azt hittétek, 3D-ben látjátok majd?
Bocsi! Ezt magam miatt csináltam.
Istenem!
Már idegesek lettetek: „Te seggarc! Gyerekek itt vannak!”
Istenem!
Az első kérdés, amit a műsoraimról feltesznek:
„Milyen módszerrel írsz?”
Az én módszerem nagyon egyszerű.
Nem ülök le vicceket írni.
Abban nagyon rossz vagyok.
Az Oscar-bizottság tudja.
Megélek bizonyos dolgokat, és ezeket megosztom a színpadon.
Amin nevetnek, azt máskor is elmondom.
Amin nem, azon addig dolgozom, amíg nem hallok egy kacajt.
Már több mint 15 éve, hogy a barátom, Ivan, aki az egyik…
Ő az első számú legrégebbi, legöregebb alkalmazottam.
Nem így öreg: „Hogy vagy kedveském?” Már régóta dolgozik nekem.
A legelső naptól fogva.
Ivan eredetileg a műsoraimat vette fel videókamerával.
Azt mondtam „videókamera”, hogy érzékeljétek
az időbeli távolságot.
Páran azt kérdezitek: „Mi az a videókamera?”
Az volt akkor a Snapchat.
Ivan felvette a műsorokat,
majd betette a kamerát, az állványt,
és a kazettákat a táskába.
Jóval méretesebb volt, mint egy mobil.
Visszamentünk a hotelbe,
levette a tévé hátuljáról a védőt,
felcsatlakoztatta, és néztük a műsort.
Így néztem újra a fellépéseimet.
Egyik este elmentünk vacsorázni.
Ivan összepakolta a táskát,
és a hotel előterében találkoztunk.
És Ivan ottfelejtette a táskát.
Elmentünk vacsorázni, de mire visszaértünk,
a táska eltűnt.
Sosem szereztük vissza a felvételt.
Gondolom, most azt hiszitek: „Ez kézenfekvő.
A meztelenkedős videó csak úgy eltűnt.”
De én azt mondom: „Miért találnék ki olyasmit,
ami csorbíthatja a hitelességemet és az arculatomat?”
Nincs szükségem egy ötperces nevetésre.
Én azt szeretném, hogy ne is létezzen.
Tudom, hogy kering egy felvétel, amin olyan gáz dolgot csinálok,
amit szívesen visszacsinálnék.
Azt is tudom, hogy sokan fogják nézni ezt a műsort,
amikor a Netflix leadja.
És remélem, köztük lesz az a személy is, akinél a felvétel van.
Ezúton üzenem neki,
egyenesen a nappalijába,
hogy tudom, nála van a felvétel.
Van 50 000 dollárom.
Neked címezve.
Gyere érte!
Az elmúlt 25 évben mindig megkaptam azt a kérdést, hogy:
„Gabriel, a stand-upos éveid során
mi volt a karriered legszebb pillanata?”
De én ezzel is úgy vagyok, hogy nem szeretnék
kiemelni egy adott pillanatot,
mert nagyon sok csodálatos pillanatom volt
az elmúlt 25 évben.
Tudjátok…
Nagyon örülök, hogy anya is sokat megélt belőlük,
látta, hogy a fia sikeres lett,
olyasvalakit nevelt fel, akit az emberek tisztelnek,
és aki az álmait követte.
Ezért mindig úgy voltam vele,
hogy nem akartam kiválasztani egy dátumot, eseményt vagy dolgot,
bármikor kérdezték is:
„Melyik volt a karriered legszebb pillanata?”
Az a gond,
hogy ha valaki ezt a kérdést hétfőn tenné fel,
„Gabriel, melyik volt a karriered legszebb pillanata?”
Akkor tudnám a választ.
Bocsi, nem akarok itt játszadozni.
Nem ez a karrierem legszebb pillanata.
Ez az egész életem legszebb pillanata.
Ha holnap meghalnék, akkor is elértem mindent, amit akartam,
és még annál is többet.
Talán most már csak egy dolgot kell mondanom.
Egyik este lekapcsoltak,
két perccel azután, hogy elhajtottam a fánkostól.
Nem jobbra, hanem balra fordultam,
de nem figyeltem, mert nálam volt a kaja.
„Majd adok én neked, ha hazaértünk!
Nagyon rossz voltál!
Nagyon rossz voltál!”
Nem figyeltem, és a rossz irányba mentem.
Később.
A rendőr sokat időzött.
„A fenébe is, olyan sokára jön!”
Fogtam a dobozt, és kinyitottam.
És épp amikor habzsolni akartam, megjelent a rendőr az ablaknál.
„Tudja, miért állítottam meg?”
Magas labda volt, és lecsaptam: „Mert kiszagolta!”
Los Angeles!
Szeretlek!
Te vagy az otthonom.
Köszönöm ezt a 25 évet.
Köszönet az életem legszebb estéjéért.
Sose felejtelek el!
Köszönöm!
Kösznöm!
Ez a műsor Vicente Fernandez emlékére készült!
Muchísimas gracias!
Hölgyek és urak! Nagy tapsot Martinnak!
KÖSZÖNÖM LOS ANGELES #IttJártFluffy
Nagy tapsot az embernek, aki történelmet írt ma este!
Ti mind és Gabriel Iglesias!
El kell mondanom, hogy itt ez a gazember, cabrón,
Gabriel Iglesias összehozott mindnyájatokat,
egész Los Angelest.
Minden szín, minden rassz,
minden hit és vallás,
mindenféle élettörténet, mindenféle környék,
mindenki együtt nevetett,
hála Gabriel Iglesiasnak.
Hölgyeim és uraim!
Hallgassatok ide! Mindenkinek van egy álma,
ez itt három mexikói kölyök
a cabrone negyedből, oké?
Kelet-Los Angeles!
Kelet-Los.
Long Beach!
Wilmington!
Így van.
Azt javaslom nektek,
hogy ha mi az álmainkat követtük, akkor ti is tegyétek ezt!
- Kérlek! - Mindegy, mi az!
- Semmi kifogás! - Senki sem szólhat bele!
Ne keressetek kifogásokat!
Ha már mi is meg tudtuk csinálni.
Tudom, hogy valahol valaki most nézi ezt a műsort,
és ihletet kap, hogy valami nagyszerűt alkosson.
Néhány évvel ezelőtt
Philadelphiában voltam, és Kevin Hartot láttam
egy stadion előtt, ahol ugyanígy fellépett.
Erre én, „Ha Kevin Hart meg tudja csinálni, akkor én is.”
Remélem, hogy ma este valaki nézi a műsort,
és azt mondja: „Tudod, mit? Én is meg tudom csinálni!”
Bármi legyen is az álmod, kergesd, és küzdj érte!
Dolgozz keményen, hozz áldozatot, és csináld!
A feliratot fordította: Mészáros Tímea
Martin, tényleg meztelenre vetkőzött?
Hogy levetkőzött-e?
Szanaszét voltak a golyói!
FLUFFY VISSZATÉR…