Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kan du oppgi navnet ditt?
Martin Moreno. Men dere kjenner meg kanskje bedre som…
Martinnnnn!
Jeg har jobbet med Gabriel Iglesias i mer enn 20 år.
Martinnnnn!
Og han har skreket navnet mitt i mer enn 20 år.
Skynd deg, Martinnnnn!
Det er bedre enn mange ekteskap. Det er en seier.
Det har vært en fantastisk reise.
Vi har gått fra garasjer, klubber, stuer,
til teatre, arenaer rundt kloden, og nå er vi på et stadion.
Det sies at humor er subjektivt,
men når du selger ut stadioner er det ikke subjektivt lenger.
Hva kan folk forvente?
Ett av de største showene Los Angeles noen gang har sett.
Og hva enn du gjør, pass på at du får med deg avslutningen.
Du må se hvordan dette ender.
Hva mer er det å si?
Uten mer om og men,
live fra Dodger Stadium, Gabriel Iglesias!
EN COMEDY-EVENT FRA NETFLIX
STADION FLUFFY LIVE FRA LOS ANGELES
Los Angeles!
SAMHOLD GJENNOM LATTER
Fluffy!
Vi klarte det.
Jeg klarte det ikke, vi klarte det.
Tusen takk.
Tusen, tusen…
-"Han vil gråte." -"Ja, jeg vil gråte."
Det har bare gått 30 sekunder…
Tusen takk.
Jeg vet at noen av dere skjønte at Martin er ekte.
Fordi dere fikk endelig se ham.
Meksikanerne syns han ser ut som Machete.
Eller Marco Antonio Solís.
For de hvite er han Lebowski.
Wow! Dette er fett. Martin løy ikke, folkens.
Vi startet med garasjer og grillfester og folks quinceañera og bryllup og…
Nå er det sånn, dette er… Dette er hjemme for oss.
Denne kvelden er uten tvil det største jeg noensinne har gjort.
Og jeg er glad for at dere er her.
Dette er…
Jeg var ikke sikker etter covid.
Skjønner dere?
Det eneste bra som kom ut av 2020 for meg
var at jeg, på en eller annen måte, klarte å gå ned 70 pund.
Takk. Ja. Ja, jeg gikk ned 70 pund.
Folk spør: "Hva er hemmeligheten?"
Jeg sa: "De lukket alle restaurantene,
det er hemmeligheten".
Jeg kan ikke lage mat, er hemmeligheten.
Jeg lagde bare pølser på den elektriske grillen…
Men ja, vi var på turné, i Kalamazoo, Michigan,
da vi fikk beskjed om å dra hjem.
Og vi kom hjem, og vi skrudde på TV-en.
Og vi så på mens de løy til oss.
Jeg prøver ikke å presse konspirasjoner, men de sa:
"Det kommer til å vare to uker."
Det var det de sa. To uker.
"Damer og herrer, vi ber om
at dere drar hjem i to uker, med deres kjære,
med familien deres, mens vi finner ut av det."
"Dr. Fauci har gitt oss ny informasjon."
Bare to uker, det er alt vi trenger, bare to uker.
Og beklager for at jeg brukte den stereotypiske gamle, hvite stemmen.
Men det er den de brukte.
Fordi det er den vi hører på i krisesituasjoner.
Det var bare den de kunne bruke.
Det kunne ikke vært sånn: "Nei, hold kjeft og følg med!"
Ikke mer enn to uker, OK?
Du går hjem, til mamma og pappa.
Hvis covid kommer til huset så sier du: Han er ikke her, kompis.
Kom tilbake senere.
Bare to uker."
Det kunne ikke vært en annen.
Det kunne ikke vært:
"Hør her, dette er det du skal gjøre, for pokker.
Du skal dra ræva hjem og gå til verks.
Du skal gå til verks, og hvis covid dukker opp
skyter du henne i fleisen. Det er det du gjør.
Bare to uker."
Det kunne ikke vært en annen.
Det kunne ikke vært: "Hør her, det er sånn vi skal gjøre det.
Du drar hjem, til familien og sånn, greit?"
Dere ler ikke av den svarte stemmen, nei?
Samme det. Det er deres skyldfølelse, ikke min.
Det går bra med meg.
Men ja, bare to uker sa de.
To uker, og to uker ble til to måneder,
ble til et halvt år, ble til over et år.
Og sakte men sikkert fortalte de hvem som var mest utsatt for
for covid-19.
Og det viser seg at det er folk over 45.
Overvektige folk.
Jadda.
Diabetikere. Du må faen meg kødde.
Latinoer og afro-amerikanere er de mest utsatte.
Ja. Vi snakkes.
Jeg finner ut at jeg har 85% av de underliggende tilstandene.
Over 45, overvektig, diabetiker, høyt kolesterol og blodtrykk.
Tydeligvis er covid Tinder-matchen min.
Noen vil endelig sveipe til høyre,
og hun heter Corona.
Ja.
Munnbind-greia skjer fremdeles. Noen er for, noen er imot.
Noen steder er det påkrevd, andre steder er det frivillig.
Den største innvendingen jeg har hørt er at munnbindet lukter rart.
Jeg vil bare si, nei, det gjør det ikke.
Du lukter rart.
Du lukter det alle andre har prøvd å fortelle deg i årevis,
og endelig røyker du det vi har røyket.
Ja.
Jeg skal være ærlig, munnbindet mitt lukter deilig.
Munnbindet mitt lukter som Oreos og kake.
Hvis du kunne luktet munnbindet mitt hadde du ha Krispy Kremet på deg selv.
Jeg skal selge det på OnlyFans for å tjene litt penger.
Dere vet hva jeg mener. Du skitne…
Den neste tingen jeg skal si er på ingen måte politisk ment.
Så ikke tolk det sånn.
Vaksinen.
Noen av dere bare: "Her kommer det. Her kommer det, jeg visste det.
Du ser at han har fått booster-dosen."
Jeg vil ikke bestemme over kroppene deres, jeg skal bare fortelle noe.
Jeg tok vaksinen, og jeg sier ikke det for å skryte.
Jeg sier det bare fordi, vel, jeg hadde 85% av tilstandene.
Jeg ville ikke utfordre skjebnen.
Og jeg ville jobbe.
Jeg tok vaksinen, men det var en hel greie.
I starten, når du ville ta vaksinen, så kunne du ikke bare dra på apoteket.
Du måtte få en time.
Og du måtte ha en bil, du kunne ikke bare dukke opp.
For jeg prøvde.
Jeg prøvde å bruke ansiktet. Jeg bare: "Hei!"
Dette funker visst bare på Red Lobster.
Jeg kan dra til Red Lobster kl. 20 på en lørdag, null stress.
"Har du en reservasjon?"
"Det er Fluffy, lag brødet!"
For vaksinen måtte jeg ha en time som alle andre.
Jeg kjører opp.
Det er en høyttaler.
"Kan jeg hjelpe deg?"
Dette føles veldig kjent.
"Ja, kan jeg få…
en stor vaksine."
-"Pfizer? Moderna?" -"Jeg har kupong.
Den som er gratis."
"Kjør opp til vinduet." Og jeg kjører videre.
Fyren der her helt tildekket, han har hele den, du vet…
Så gir du ham armen din, og de spidder deg.
Og du må parkere bilen i et kvarter, i tilfelle du får en allergisk reaksjon.
Så jeg sitter i bilen, og jeg har radioen og lufteanlegget på,
og jeg ser ut, og skjønner at folk protesterer utenfor.
Og det er helt greit.
De har en rett til å gjøre det, og jeg støtter det.
Problemet mitt er når de forlater fortauet og kommer rett opp i trynet på deg.
La meg si hva som skjedde.
Jeg ser ut, jeg ser demonstrantene, og jeg får øyekontakt med en av dem.
Ikke noe stress. Jeg er i bilen.
Jeg bare: "Hva?"
Så begynner hun plutselig å gå mot meg. Og jeg bare: "Å, pokker."
Hun kommer opp til bilen og begynner å skjelle meg ut.
Jeg har aldri blitt skjelt ut av en uprovosert fremmed før.
Hun kommer til bilen og bare:
"Du er så dum!
Hvordan kan du ta vaksinen?
Du aner ikke hva du nettopp puttet i kroppen din, din idiot."
Jeg var målløs.
Jeg bare: "Bitch, jeg spiser chorizo."
Du aner ikke hva vaksinen må kare seg gjennom
for å ha en effekt på meg i det hele tatt.
Den må gjennom chorizo, chicharron, carnitas,
carne asada, pølser, servelat, hermetisk skinke, menudo,
kjøttkraft.
Den må gå spissrotgangen.
I tillegg
skal vi finne ut av dette med Netflix
og den nye spesialen.
Under pandemien, spesielt i 2020,
var det ikke mulig å samle noen få folk, for ikke å snakke om et stadion.
Netflix gjorde det klart:
"Vi trenger en ny spesial før heller enn siden, OK?"
Dette var rett før… De hadde ikke Squid Game enda.
Husker dere?
Rødt lys.
Noen syns det var rasistisk. Men det var helt likt.
Uansett, Netflix sa: "Med en gang du har mulighet
til å spille inn spesialen, må vi ha den."
Så tiden gikk,
og det dukket opp to muligheter for å spille inn spesialen sent i 2020.
Den ene var Florida, og den andre var Texas.
Jeg hører litt jubel for Texas?
Dere kan juble så mye dere vil. Jeg fikk covid der.
Ja, jævla dust.
Så…
Her er historien.
Jeg hadde opptrådd i Texas før,
men aldri i San Antonio,
så den opprinnelige planen var å spille inn en spesial der
for Netflix-showet, for serien.
Vi kunne ikke reise alt for mye.
Og dere husker at de sa: "Bli i covid-gruppen din.
Ikke forlat gruppen din",
så for å være så proaktive og forsiktige som mulig,
dro alle sammen ut dit, som en gruppe,
og vi sa:
"Vi blir i San Antonio i 30 dager.
Tretti forestillinger på 30 dager, og på den siste dagen
spiller vi inn en ny spesial."
Da får jeg øvd meg på å fremføre igjen,
for det er over ett år siden jeg stod på en scene sist.
Vi kom frem og de spurte: "Vil du bo i et hus, eller på et hotell?"
Og jeg har aldri bodd i Texas før, så jeg valgte å bo i et hus.
Så de ordnet en fancy Airbnb
for Martin, Alfred, vennen min Rick og meg.
Det var en meksikansk versjon av The Real World.
Så vi deler dette store huset.
Alle får sitt eget rom,
og jeg får åpenbart det store rommet.
Og… Du vet.
Se på dere: "Nei!"
Jo!
Jeg åpner opp døra, jeg skrur på lyset…
Og jeg bare: "Dette er et nydelig rom.
Jøss, det er stort!"
Så legger jeg merke til at det er et hull i veggen.
Jeg sa: "Det er rart."
Jeg gikk helt opptil veggen,
og da skjønte jeg at det ikke var et hull.
Det var en massiv kakerlakk.
Jeg overdriver ikke
når jeg sier at billen var så stor.
Kakerlakken var så stor.
Jeg har brukt denne måleenheten til å overdrive andre ting,
og jeg overdriver ikke når jeg sier at den jævla kakerlakken var så stor.
Dere må ikke tenke at jeg holder meg for god for biller.
Nei! Jeg vokste opp med kakerlakker.
Vi bodde i kommunale boliger.
Vi hadde kakerlakker, men en annen type.
For det første var de så store.
Og California-kakerlakker er annerledes.
Når du skrur på lyset for eksempel, så rømmer de.
Den i Texas fortsatte bare å chille.
De i California reagerer på lyd og bevegelse.
De rømmer.
Jeg prøvde California-teknikken på Texas-kakerlakken.
Jeg sa…
Og kakerlakken bare: "Hva?"
Han er ikke på rommet mitt. Jeg er på hans.
Akkurat da kom manageren min inn i rommet,
og hun sa: "Er alt var i orden med rommet?"
Jeg sa: "Rommet er nydelig, men se på veggen."
"Å, det er et hull i veggen!"
Jeg sa: "Gå nærmere."
Hun går helt opptil veggen, og bare: "Å, det er en diger kakerlakk."
Jeg sa: "Du syns det er OK?" Hun sa: "Han er ikke på mitt rom."
Hun kan se at kakerlakken plager meg, så hun sier:
"Skal jeg ta hånd om den lille vennen din?"
Og det er litt nedverdigende, for jeg er en stor fyr og hun er 160 cm.
Hun bare: "Flytt deg, taper."
Hun tar av skoen, klatrer opp på en stol,
hun gjør seg klar til å slå og bare: Soy la 69
Dengte løs på den.
Tok på skoen igjen.
Jeg så på veggen, og den bevegde seg fremdeles.
"Du irriterte vennen vår."
Hun ble defensiv.
"Nehei, taper, andre runde!"
Hun tar av skoen, klatrer opp på stolen, og gjør seg klar til å slå.
I det hun skal til å denge løs på kakerlakken igjen…
Begynner den å fly.
Rene Harry Potter-kakerlakken!
Se her, mann!
Hun er gæren.
Vi var der i 27 dager.
Av en eller annen grunn, på den 27. dagen,
blant 30 folk som var der for å filme spesialen,
var jeg den eneste som testet positivt for covid-19.
Ingen andre fikk det.
Ikke Martin, ikke Alfred, ingen av dem.
Jeg sa til Martin: "Hvor kan jeg ha fått det?"
Og han sa: "Jeg tror det var kakerlakken."
Uansett, i tillegg til å ha covid…
Og jeg beklager til San Antonio,
for jeg skulle filme en spesial med dere,
og det gikk ikke, av åpenbare grunner.
Jeg håper at dere skjønner hvorfor jeg måtte gjøre det i kveld.
I tillegg til alt med covid og vaksinen
fant jeg ut at noen prøvde å utpresse penger fra meg.
Det var ingen i slekta engang.
Til helvete med det. Hør her.
Manageren min ringer meg og sier at noen har tatt kontakt
for å påstå at de har et opptak av at jeg
oppfører meg "upassende" med noen modeller.
Ja, se på dem.
Dere er som meg.
Jeg bare: "Jeg må også se dette."
Ikke for å være frekk mot noen av kvinnene som noensinne har gitt meg muligheten.
Men ingen av dem var modeller.
Kanskje noen tøser fra West Covina.
Men de var ikke modeller.
De var bare gode borgere. Takk.
De sa at jeg hadde til klokka ni
til å sette inn 50 000 dollar på en konto,
ellers kom de til å slippe opptaket, og karrieren min kom til å være over.
Da jeg fikk meldingen var klokka allerede 18.
Så fristen hadde allerede gått ut.
Så jeg skrudde på TV-en for å se om jeg hadde mistet jobben.
Dette er det første dere hører om dette, for det fantes ikke noe opptak.
De ville bare skremme meg til å gi dem penger.
Den eneste grunnen til at jeg forteller dette er…
Bare 50 000?
Seriøst? Er det alt karrieren min er verdt?
Ikke misforstå. Noen av dere ble urolige.
Og det er mye penger,
men hvis du utpresser en kjendis er 50 000 dollar veldig lavt.
For å sette det i perspektiv skjedde det samme med Kevin Hart.
Men fra Kevin Hart krevde de ti millioner.
Ti millioner.
Så det avklarer hvor jeg står på totempælen av suksess i humorbransjen.
Kevin Hart er verdt ti millioner, og jeg er helt nederst blant utpresserne.
"Hvor fikk du utpressingen din?" "Det var på opphørssalg."
50 000 dollar.
Du får ikke engang en Escalade for 50 000.
Det beste du får for det er en Hyundai Sonata.
Og det er grunnmodellen. Du må gjøre dette med vinduet.
Femti tusen dollar?
Men på den lyse siden
holdt jeg meg opptatt under pandemien.
Jeg lagde en film, fra stuen min.
Ja. Det var ikke for Pornhub engang.
Den har allerede kommet ut på kino.
Den het Space Jam, det er en film med LeBron.
Los Angeles, jeg er den nye stemmen til Speedy Gonzales.
Takk.
Det er ironisk at de fikk den tregeste meksikaneren
til å spille den raskeste, ikke sant?
To uker etter at jeg fikk rollen
finner jeg ut at de prøver å boikotte Speedy Gonzales.
Dere har sikkert hørt at de har svartmalt to figurer.
De svartmalte Stinkdyret Pepe og Speedy.
Jeg kan forstå Pepe.
Han er litt klåfingret.
Han skjuler det ved å være sånn: "Å, mon chéri."
Mon chéri."
Ja.
Men hva har Speedy Gonzales gjort?
Han er meksikansk og rask. Det er ikke en forbrytelse.
Det er sånn man beholder jobben.
Jeg sa: "Jeg kan ikke la dem skade Speedy. Jeg kan ikke la dem boikotte ham."
Så jeg forsvarte ham. Og det var min eneste jobb.
Jeg visste bare om ett sted jeg kunne dra for å forsvare ham.
Jeg dro til Twitter.
Og Twitter… Twitter er et skummelt sted.
Det er det.
Du er der bare for å krangle, kjekle, bevise noe.
En venn sa: "Hvis du vil få oppmerksomhet,
bruk et hashtag." Så det var det jeg gjorde.
Jeg skrev en tweet hvor jeg sa: "Hei #cancelculture.
Jeg heter Gabriel Iglesias,
og er den nye stemmen til Speedy Gonzales.
Dere kan verken boikotte eller fange meg."
Og jeg publiserte den.
Jeg visste ikke at når du ser etter trøbbel på Twitter,
så finner du det.
Jadda.
Tweeten ble plukket opp av mediekanalene,
som brukte den i saker om kanselleringskulturen.
ABC, NBC, CBS, CNN.
Jeg burde ha brukt stavekontroll. For familien min ringte.
"Er du dum? Hva er galt med deg? Skriv riktig!"
Herregud.
Til og med Fox News skrev om tweeten.
Fox News.
Vet dere hvordan jeg vet det?
Bussjåføren min Dave ringte.
Han var i ekstase.
Han var sånn: "Fy søren, jeg har aldri vært stoltere.
Du har klart det. Du er på Fox News."
Jeg sa: "Hold kjeft, din idiot." Han bare: "Amerika."
Til og med Warner Bros. Pictures sa takk,
og plutselig var jeg i en Zoom-samtale.
De fleste måtte bli vant til Zoom,
og det er jo ganske praktisk.
De ser bare dette.
For å ha det litt gøy på Zoom kjørte jeg Ole Brumm-stil i alle møtene.
Og hvis du ikke ler, spør noen som gjør det.
Du kan ikke snu når du først har startet med Ole Brumm.
Det var babypudder i hele huset. Det så ut som en episode av Narcos.
Så jeg er i en Zoom-samtale
med regissøren, forfatteren, og produsenten for Space Jam.
De er veldig snille, støttende, kule.
De bare: "Gabriel, tusen takk for at du er en stemme i filmen.
Vi er glade for å ha deg med. Bare si ifra hvis du har noen spørsmål."
Jeg sa takk.
"Vi har et spørsmål til deg." Jeg sa: "OK?"
"Hva synes du om stemmen til Speedy Gonzales?"
Jeg sa: "Hva mener dere?"
"Vel, det er jo noen som synes at han er litt stereotypisk.
Hva tenker du?"
Jeg sa: "Dere har åpenbart ikke møtt familien min."
Jeg snakker ikke for alle brune folk,
men jeg kan si at for meg, i min oppvekst,
ble ikke Speedy Gonzales sett på i et negativt lys.
Han var den eneste representasjonen vi hadde som barn.
Ham og den lille bien fra The Simpsons.
"Gabriel, vi lurte på om du kunne tenke deg å bruke
den ekte stemmen din til å spille karakteren?"
Kanskje gjøre ham litt mer moderne?"
Jeg sa: "Med all respekt,
jeg setter pris på at dere gir meg muligheten
til å forandre stemmen til en så ikonisk karakter,
men når folk faktisk ser filmen vil jeg ikke at de skal tenke på meg.
Jeg vil at de skal tenke på Speedy Gonzales."
Så jeg sa: "Behold den opprinnelige stemmen."
Og så stilte han spørsmålet:
"Tror du at du kan gjøre stemmen?"
Hvordan fikk jeg rollen?
Jeg dro aldri på audition for Speedy Gonzales, de ringte meg bare.
Jeg trodde de visste at jeg gjør ulike stemmer,
og at jeg kunne fikse dette.
Så jeg sa: "Hvorfor valgte dere meg hvis dere ikke visste om jeg kunne…"
"Å."
"Jeg er et brunt skjold dersom helvete bryter løs?"
Alle tre på møtet bare…
Jeg sa: "Null stress, jeg er to-for-én.
Dere får en ekte meksikaner, og en som kan gjøre stemmen."
Jadda.
Det stemmer.
Plutselig kommer en lyd-person på tråden, fyren som har tar opptak hos Warner Bros.
Det eneste jeg vet om denne fyren
er at han er høylytt, OK?
Han blir med i samtalen og bare: "Hvordan går det?"
Wow! "Hvordan går det?
Jeg heter Steven, jeg har ansvar for lyd.
Dette kommer til å skje: Jeg starter opptaket, og når jeg gjør det
vil jeg at du skal starte å snakke som Speedy Gonzales.
Vi skal finne ut av tempoet, timingen, og når det er klart skal vi lage en film.
-Høres det bra ut?" -"Ja.
"Dette er Gabriel Iglesias for Space Jam,
første opptak."
Lydtest, én, to, tre.
-"Én, to, tre." -"Flott, kjør på."
"Og… Kjør."
OK, nå skjer det.
"Jeg er Speedy Gonzales, den raskeste musen i hele Mexico.
¡Arriba! ¡Epa, epa, ándale!"
Regissøren, forfatteren og produsenten, alle tre, bare…
"Det var perfekt!"
Jeg sa: "Ja, jeg har vært meksikansk lenge."
Og jeg sa: "Men ikke tro at jeg bare kan spille meksikanske roller."
Jobben min er å gjøre stemmer."
Hvis jeg hadde sjansen
kunne jeg ha spilt inn hele filmen på egen hånd."
Jeg kunne det.
Bare se her.
Marvin Marsmann.
"Å nei, modulatoren min."
Barte Sam.
"Jeg hater den kaninen."
Snurre Sprett.
"Eh, hva skjer, Doc?"
Jeg sa: "Dere kan sparke alle de andre skuespillerne.
Jeg kan gjøre det for halvparten av pengene, pluss helseforsikring."
Det var midt i 2020, så jeg mente det.
Jeg bare: "Ja, og ingen egenandel."
Den beste delen var at de faktisk tok meg seriøst.
Han kunne ha sett på meg og sagt: "Du er dum."
Og jeg ville ha akseptert det, ikke sant?
Men vi lever i en annen tidsalder,
hvor folk er mer sensitive og forståelsesfulle,
så han ville forsikre seg om at jeg var OK:
"Gabriel, jeg prøver ikke å undergrave talentet ditt som en skuespiller,
som en underholder, som en person, men jeg har ikke noe makt her."
Kontraktene og sjekkene er allerede ordnet."
Vi er en fagforening." Jeg bare: "Godt jobba."
Produsenten er også i samtalen,
og han har ansvar for det finansielle, for pengene.
Han hører på mens regissøren snakker, og han bare:
"Hei, vent litt. La oss høre hva han har å si."
"Gabriel. Fluffy."
Baby! La oss snakke om dette, søtnos.
Hvor mye snakker vi her?"
"Hva mener du?"
"Hva snakker vi om? Hvor mye skal du ha betalt?"
Jeg sa: "Ryktet er at jeg er verdt minst 50 000.
Og jeg har e-poster som underbygger det."
De sa nei, men samma det.
Jeg vet at jeg kommer til å måtte forsvare Speedy Gonzales på nytt,
for det er bare sånn kanselleringskulturen fungerer.
Ikke misforstå,
jeg skjønner at noen folk må bli holdt ansvarlig, men…
Forresten, hvis jeg er grunnen til at dere hører om dette
så har det allerede gått for langt.
Jeg tar stolthet i det faktum at jeg ikke er en splittende komiker.
Det er derfor jeg ikke snakker om politikk, religion eller sport, ikke sant?
Alle tre er splittende temaer.
Det er derfor jeg snakker om mat. For mat bringer folk sammen.
Med mindre du er veganer.
I så fall kan du bare dra. Jeg gir faen.
Jeg er ikke redd for å fornærme deg eller salaten din. Ha det.
Den eneste grunnen til at jeg er imot dem
er at jeg pleide å være veganer selv.
Noen av dere bare: "Nei!" Men jo.
I litt under ett år.
Noen av dere tenker sikkert:
"Du var ikke vegansk hvis det var under ett år."
Men tenk over det.
Alle som noen gang har gått på en diett
vet hvor vanskelig det er å endre spisevanene sine bare i en uke,
for ikke å snakke om ett år.
De sa: "Du kommer til å gå ned i vekt."
Og de løy ikke.
Jeg mistet vekt, tålmodighet, og venner.
Jeg vil bare si, jeg er tilbake.
Så…
Jeg ble nesten boikottet.
Fordi jeg publiserte et bilde av en av hundene mine.
Dere vet kanskje at jeg har to chihuahuaer.
Ja.
Dere bare: "Det er ikke stereotypisk."
Ja, jeg vet.
Jeg har to.
En liten gutt som heter Vinnie og en liten jente som heter Risa.
Til sammen veier de seks kilo.
Den lille jenta, Risa, er to kilo,
og hun er 17 år gammel.
Ja. Sinnet hennes holder henne i live.
Alle stereotypene om chihuahuaer er sanne.
Det er ekte.
Sinnet er ekte.
Men hun elsker meg, OK?
Sytten år, og hun har ingen tenner. Tunga henger ut.
Hun er bedårende.
Jeg publiserte et bilde på Twitter, og jeg skrev noe sånt som:
"Jeg og den lille nuggeten min skal dra og kjøpe noen kyllingnuggets."
Og jeg tagget Chick-fil-A.
Dere skjønner.
De fleste er sånn: "Det er et bra sted. Trist at de er stengt på søndager."
Og det var noen av dere som stønnet litt…
Halvparten av dere er veganere.
Resten er de som angrep meg på Twitter.
Jeg startet å få masse stygge kommentarer på Twitter.
"Du er dum og fæl. Hvorfor? Vi forventet bedre."
Virkelig, Fluffy?" Jeg vet ikke hva de mener.
Problemet er at de bare angriper, de prøver ikke å opplære.
De forklarer ikke.
De angriper, og de krever at du skal vite bedre,
eller forstå dem, men de nekter å være hyggelige.
Dette er det som skjer.
Jeg stiller spørsmål, men ingen vil svare.
"Du er fæl." Jeg bare: "Hva mener du?"
"Chick-fil-A?"
Unnskyld. Popeyes var stengt. Hva skal jeg si?
"Du vet hva du gjør." Jeg er sulten, ikke woke.
Hva mener dere?
Til slutt var det noen som forklarte hvorfor det var "galt" å tweete det.
Det viste seg at Chick-fil-A hadde donert penger
til organisasjoner som ikke er helt innafor
hos LHBT-bevegelsen.
Beklager at jeg må bruke hånden for å få bokstavene riktig.
Jeg vil bare få bokstavene riktig.
Jeg ser på meg selv som en støttespiller,
og jeg prøver virkelig å være så forståelsesfull som jeg kan være…
Med den begrensede informasjonen jeg har.
La meg si det igjen.
Jeg prøver å være forståelsesfull, med den begrensede informasjonen jeg har.
Kort sagt betyr det at jeg bare leser overskrifter.
Her er greia, folkens.
Det er en million kamper å kjempe.
Hver dag prøver folk å forbedre livet sitt,
de vil nå et mål, de vil oppnå noe
som kan få dem fra et punkt til et bedre ett.
Og det er umulig å være oppdatert
med mindre du gjør noe galt, sånn at noen tar tak i deg
og skjeller deg ut.
La meg fortelle hvordan samtalen gikk.
Da jeg fikk en.
De sa: "Gabriel, hvis du støtter LHBT-bevegelsen,
kommer du til å fortsette å tagge Chick-fil-A?"
Jeg sa: "Ja, men ikke fordi jeg ikke er en støttespiller.
Jeg støtter absolutt saken deres, men saker går begge veier.
Dere må støtte min sak også."
Jeg sa: "Jeg tagget Chick-fil-A av samme grunn
som at jeg tagger hvilket som helst annet selskap.
Jeg prøver å få greier gratis."
Enkelt og greit.
Noen av dere er sånn: "Tjener du ikke penger?"
Jo, og vet dere hvordan jeg beholder dem?
Gratis greier.
Dette er hvordan jeg oppdaget det.
Jeg var på Chipotle en kveld, og de ansatte var helt fantastiske.
For å vise at jeg satt pris på dem skrev jeg en tweet, og tagget Chipotle.
Chipotle så tweeten og de tok kontakt for å si takk,
og for å vise takknemligheten sin sendte de meg et burrito-kort,
som ga meg ett år med ubegrenset Chipotle.
Og jeg prøvde det ut.
De ga det til feil person.
Etter to uker så det ut som et reisekort. Det var utslitt.
Så hvis dere var meg, og dere publiserte én tweet
som førte til at dere fikk gratis mat ett helt år,
ville dere ikke tagget så mange selskaper som mulig,
bare for å se hvem som kom til å donere til en god sak?
Det eneste jeg er skyldig i er å hore meg selv ut.
Jeg var en liten nett-tøs, det var alt jeg gjorde.
Men som sagt forstår jeg at noen folk må bli holdt ansvarlige for det de gjør.
Jeg bare føler at mye kan bli ordnet med en samtale.
I følge dagens regler kan jeg bli boikottet her og nå
på grunn av opptredener jeg har gjort over årene.
Jeg skjønner det, og jeg venter bare på å bli oppringt.
Jeg kan bli boikottet for tidligere opptredener.
Jeg vet at de forventer at jeg skal beklage.
Jeg beklager ikke for tidligere arbeid,
for der og da var det helt akseptabelt.
Det er ting jeg ville ha forandret på i dag,
men jeg kan ikke beklage for noe som var greit der og da.
Jeg vil at dere skal vite at det er ting dere ikke vet om meg
som dere vil finne ut av før eller siden.
Det jeg prøver å gjøre nå
er å følge rådet til advokaten min, og ta det opp selv.
Jeg fornærmet noen jeg aldri burde ha snakket om i utgangspunktet.
Jeg fornærmet en som driver med profesjonell kampsport.
Han heter Canelo.
Alt eller ingenting.
Hvis du ikke vet hvem Canelo er,
la meg forklare.
Canelo er en av de beste bokserne i verden.
OK?
Han er ikke til å unngå.
Han er meksikansk, men han ser ikke tradisjonell ut.
Canelo er faktisk den hviteste meksikaneren i verden.
Han er hvit. Han er så hvit at han er rødhåra.
Canelo er en rødhåra, hvit, meksikansk bokser.
Han er så hvit at Donald Trump slapp ham inn i landet.
Drithvit.
Men når han åpner kjeften skjønner du: "Å, Canelo er ikke herfra."
Sånn havnet jeg i trøbbel.
En komiker-venn av meg, Ron White, tok kontakt.
Han inviterte meg til å bli med på et Tribute to the Troops-show på TV.
Jeg sa til Ron: "Jeg blir gjerne med. Alt for troppene."
Vi spilte det inn i Vegas. Vi var et par komikere, pluss meg,
og Ron White er verten.
Han får meg opp på scenen, og jeg skal bare gjøre ti minutter,
så jeg tenker å snakke om Las Vegas siden alle kjenner Vegas,
og jeg snakket om boksing.
Og så nevnte jeg Canelo. Og det er her det gikk skeis.
Jeg sa: "Canelo er favoritt-bokseren min noensinne.
Jeg skulle bare ønske…"
Og det gikk nedover derfra.
Jeg sa: "Jeg skulle bare ønske at han sluttet å gi intervjuer på engelsk,
for engelsk er ikke morsmålet hans, og når du er en profesjonell bokser…"
Gi meg en sjanse.
Som en profesjonell bokser må du høres selvsikker,
engasjert, truende, aggressiv, konsis, og yppende ut.
Og han gjør det på spansk.
Ikke så mye på engelsk.
På spansk er han vill.
På spansk er reporteren sånn:
"Her er Canelo Álvarez, som skal sloss mot Floyd 'Money' Mayweather
denne helgen på pay-per-view på MGM Grand i Las Vegas, Nevada."
Jeg vet at noen av dere tenker: "Herregud, jeg tror jeg forstår spansk."
Og dere gjør det.
Så ser reporteren på Canelo og spør ham om kampen.
"Canelo, hva er taktikken din?"
Canelo tar mikrofonen.
Han sier ikke mye, men han får sagt det.
Han ser på kameraet, og bare: "Jeg skal slå ham sånn og sånn."
Jeg får ham ned på bakken. Boom!"
"Ikke gå glipp av kampen på MGM Grand i Las Vegas, Nevada,
Canelo Álvarez og Floyd Mayweather.
Ikke gå glipp av det!"
Dette er det samme intervjuet.
Engelsk.
"Jeg er her med Mexicos superstjerne
Saúl Canelo Álvarez,
som møter Floyd 'Money' Mayweather denne helgen
på pay-per-view."
Canelo, hva er strategien din når du skal møte en så teknisk motstander,
en mann som alene har omdefinert boksing som en sport?
Hva er planen din for denne kampen?"
"Vel…
Jeg…
kommer til å
slå ham
sånn her.
Jeg skal slå ham sånn her.
Han kommer til å…
falle
på…
Hvordan sier du piso?
Gulv? Han kommer til å falle på gulvet, og så…
sånn."
"Du hørte det her.
Får håpe du er klar, Floyd Mayweather,
for, ja, dette er det som venter deg.
Dette har vært Phil Stevens for ESPN News,
tilbake til dere i studioet."
"Hva faen var det?
Hvorfor ble jeg ikke advart?"
Så Kamp Canelo får høre om vitsen min.
Jeg finner ut av det fordi en venn av meg i bokse-miljøet tar kontakt
for å være sånn: "Hva søren skjedde?"
Jeg sa: "Hva snakker du om?"
-"Vi hørte noe." -"Hørte hva?"
"Vi hørte at Kamp Canelo er sinte." Jeg sa: "Hva har det med meg å gjøre?"
"Jeg antar at det er en vits du hadde om ham?"
"Hvem viste ham det?"
Hvis jeg visste at en av de beste bokserne i verden
kom til å se vitsen jeg sa om ham hadde jeg aldri sagt en vits om ham.
Jeg trodde ikke han kom til å se Ron Whites Tribute to the Troops-show
på TV.
Jeg trodde ikke han ville se det.
Det var på engelsk.
Nå er jeg redd for å møte ham, for jeg vet det kommer til å skje.
Og jeg vet hvor det kommer til å skje. I Vegas.
Grunnen til at jeg er så sikker på det
er at, når jeg fremfører i Vegas, er det for MGM Grand Properties.
Så jeg får gratis billetter til kampene.
Og jeg drar alltid, fordi det er gratis!
Jeg sitter ved ringen så ansiktet mitt blir vist på skjermen,
for det selger billetter.
Så jeg vet, for jeg har sett Canelo bokse før,
vi har aldri snakket, men jeg vet hvor det vil skje.
Og jeg gruer meg til konfrontasjonen
fordi jeg ikke vet om han kommer til å ta den på engelsk eller på spansk.
Jeg håper det er på spansk, sånn at jeg kan føle frykten.
Jeg håper at han er sånn:
"Jeg skal drepe deg, feiting!"
Jeg er redd for at det blir mer sånn…
"Hei!
Hei, du.
Hei, du, din feite bitch mora-Fluffy."
"Han kalte meg en feit bitch mora-Fluffy!"
Så, hvis noe skjer med meg…
Canelo.
Jeg antar at jeg burde føle meg smigret over at han anerkjente en komiker.
Det føles godt å vite at han vet hvem jeg er.
Jeg føler meg relevant.
Jeg visste ikke hva som kom til å skje etter 2019.
Jeg trodde ærlig talt at 2019 var det beste året i karrieren min.
Jeg sier det fordi
jeg var så nære å bli Oscar-vert.
Ja.
Jeg tror jeg har en god sjanse neste år.
Året jeg nesten fikk være vert
var det året det egentlig skulle være Kevin Hart.
Jeg vet ikke om dere husker dette men Kevin Hart skulle være Oscar-vert,
og når du skal være vert er bakgrunnssjekken helt vill.
De ser gjennom alle sosiale medier, helt tilbake til Myspace.
Den var for de over 40.
Det viser seg at Kevin Hart hadde noen drøye tweeter fra ti år siden.
Så de konfronterte ham med tweetene. Og de sa: "Kevin, kan du forklare dette?"
Og Kevin var sånn: "Ja, jeg sa det.
Jeg anerkjente dem for ti år siden, og jeg beklaget for ti år siden.
Kan vi fortsette?"
De var sånn: "Det er bra at du ba om unnskyldning, Kevin,
for vi har blitt gjort oppmerksom på dem
og vi må få dette avklart,
så du må be om unnskyldning."
Kevin sa: "Jeg kommer ikke til å beklage to ganger,
for den samme tingen, ti år senere."
De sa: "Du må det, for hvis ikke kan du ikke være Oscar-vert."
Og Kevin sa: "Takk, men nei takk", og han sa fra seg jobben.
Jeg ville ha gjort det samme.
For kanselleringskulturen får mer makt jo mer vi beklager.
Vi kan ikke gi dem mer, vi må ta den tilbake.
Så…
Nå…
Nå hadde akademiet et problem,
De måtte finne en verdig erstatning for Kevin Hart,
og det er ikke fort gjort.
De ringte rundt for å se om det var noe interesse,
og alle sa det samme:
"Takk, men nei takk. Vi vil ikke bli innblandet i dramaet."
Ingen ville ha jobben.
Jeg, derimot.
Jeg drar kjensel på en jobbmulighet.
Jeg fikk manageren min til å ringe akademiet, og de var glade
for å høre fra noen som helst.
De var sånn: "Ja, vi vet hvem han er.
Han er veldig morsom, veldig vittig. Han kunne vært en god vert.
Få ham til å sende inn litt materiale så vi kan se hva tolkningen hans er,
så tar vi en beslutning ut ifra det."
Så jeg gjorde det.
Jeg satte meg ned med penn og papir og skrev noen vitser,
som jeg ga til Oscar-folka.
Det var nok derfor de sa nei.
De ble aldri vist på TV.
Så i kveld…
I kveld vil jeg fremføre den første vitsen
jeg hadde tenkt å si på Oscar-utdelingen.
Så kan dere bestemme hva tolkningen min var.
OK. Jeg må gjøre stemmen.
"God aften, og velkommen til Oscar-utdelingen.
Her er kveldens vert, komiker Gabriel Iglesias."
"Tusen takk, damer og herrer.
Takk, det er en ære."
Takk.
Det er en ære å være verten for kveldens Oscar-utdeling.
I tråd med tradisjonen
fikk dere en meksikaner til å gjøre en jobb ingen andre ville ha."
De stod over.
Og vi begynner å komme tilbake til normalen.
Vi har definitivt kommet langt siden 2020.
Det at vi er i et utsolgt stadion, skulder til skulder,
klare for å le.
Ha det gøy.
Vi har kommet langt.
2020, altså. Jeg må takke hundene mine.
Jeg må takke dem, for de holdt meg sunn og glad,
de holdt meg fokusert.
Jeg var deprimert og trist, jeg visste ikke hva jeg skulle tenke.
Er noen av dere hundeeiere?
Ja?
Dere vet hva jeg snakker om.
Det finnes ikke noe annet dyr som er like hengivende som en hund.
Hva? Katt? Nei.
Unnskyld, ikke for å være frekk mot katter eller katteeiere,
men dere vet like godt som meg at kattene deres…
For jeg vet at dere har mer enn én…
Kattene dine tenker at du bor i huset deres.
Du prøver å kjefte på dem…
Når du snakker til dem så snur de seg og viser deg rumpehullet.
Du stirrer, og bare: "Det er så mørkt!"
Det er bare en hund som vil gi deg hundre prosent.
Det er derfor de blir så triste når de vet at du er på vei ut,
og hvorfor de blir så glade når du kommer hjem.
Du er det eneste de har sett frem til.
"Du kom tilbake!"
Jeg vet definitivt at det ikke finnes noe som elsker meg mer enn hundene mine gjør.
Jeg sa det i går kveld, og noen spurte: "Hva med sønnen din?"
Jeg sa: "Ingenting elsker meg mer."
Jeg kan være borte i ett minutt eller i en time.
De reagerer likt når jeg kommer tilbake.
Det er det beste øyeblikket i livet deres, hver eneste gang.
Hunden min Vinnie hopper av sofaen
og sprinter mot meg, og når han kommer til meg,
hopper han rundt og lager en lyd som er sånn…
Du kan nesten høre: "Hvor var du?"
Og han tisser overalt.
Det pleide å plage meg, men så tenkte jeg over det.
Han elsker meg så mye at han ikke klarer å kontrollere kroppsfunksjonene sine.
Da jeg kom hjem plukket jeg alltid ham opp først av alt.
Og kjæresten min ble sint:
"Hvorfor kommer du ikke rett til meg?"
Jeg sa: "Fordi hunden elsker meg mer." "Hvordan vet du det?"
Jeg sa: "Jeg ser ikke en dam."
Se? Tørt.
Hun likte ikke det.
Men disse hundene, altså. Jeg sier dere.
Beklager hvis jeg stammer litt, eller hvis jeg er ufokusert akkurat nå.
Jeg har aldri blitt distrahert
av en blimp som har ansiktet mitt på seg.
Unnskyld, Netflix, men dette…
Dette er som om bursdagen min, jula og Super Bowl,
og baseball-serien,
og da jeg mistet jomfrudommen, skjedde samtidig.
Even saw the lights of the Goodyear Blimp
Unnskyld, folkens, jeg er bare så sykt glad akkurat nå.
Skulle ønske mamma kunne sett det. Dere aner ikke.
Hun ville likt å se dere, men også vært sånn: "Dra til helvete.
Hva? Sønnen min er i himmelen, han er i himmelen med Jesus, ser dere det?"
Dette er fantastisk.
Går det bra? Jeg hørte noen hoste.
Går det bra?
Ikke host, vi fikk nettopp komme tilbake. Du kan heller prompe enn hoste.
Hvis du kjenner behovet, bare hold deg for ansiktet,
omdiriger energien, og la det komme ut bakfra.
De bak deg er sånn: "Ikke gjør det!"
La det skje, og hvis de bak deg ikke kan lukte det
så har de covid.
Det er en gratis test.
Uansett…
I 2020
var det mest normale hundene mine og jeg kunne gjøre
å ta en kjøretur, OK?
Vi satte oss i bilen.
Alt var stengt, men du kunne kjøre rundt, så vi setter oss i bilen…
Setter på litt musikk, og kjører rundt.
Til slutt prøvde vi å finne mat.
Det høres vilt ut å si det sånn, men…
Åttifem prosent av tilstandene.
Jeg unngikk butikker, fordi jeg var redd.
Jeg fikk all maten min fra venner eller fra gateselgere.
Ja.
Ja, jeg støtter gateselgere, forresten.
Fordi de arbeider drithardt, igjen,
for å skape et bedre liv for seg selv og familiene sine.
Etter at jeg hadde vært på en taco-vogn en kveld
skjønte jeg at det var mange folk som måtte gå utenfor komfortsonen
for å finne nye måter til å få det til å gå rundt.
Jeg gjorde en tabbe ved å anta at fyren som jobbet i vogna
var meksikansk.
Det var han ikke.
Jeg snakket på spansk, noe du ikke må gjøre.
Regelen, når du snakker med en brun person,
er at du snakker engelsk først, og hvis det ikke funker
går du til plan B, grunnleggende spansk.
Engelsk først: "Hei, kan jeg…" "Jeg skjønner ikke."
Unnskyld, jeg kan takle dette.
"Hola.
Yo me…"
Jeg gikk opp til taco-fyren, og bare…
Han virket som en kompis, så jeg var sånn…
Altså: "Hvordan går det?"
Og han svarte:
"Hva er det du sier?"
"Unnskyld, jeg trodde du var meksikansk."
"Nei, nei, jeg er ikke meksikansk, jeg er gresk."
Gresk?
Jeg var helt på bærtur.
"Unnskyld, det er sent, jeg er trøtt. Kan jeg få to tacoer?"
"Hva mener du?
Jeg sa nettopp at jeg er gresk, ikke meksikansk.
Jeg selger ikke tacoer.
Jeg selger yee-roh."
"Yee-roh?"
Så husker jeg at det stod noe på vogna, men jeg trodde bare det var navnet hans.
Men det staves: G-Y-R-O.
"Gyro!"
Han likte ikke det.
"Det er ikke en gyro, det er en yee-roh."
"Det står gyro."
"Det er yee-roh!"
"Jeg er trøtt, det er sent. Hva er en yee-roh?"
"Det er som en taco."
"La meg få to."
Til slutt startet steder å åpne igjen
og vi fikk gå inn, og la meg fortelle dere dette,
min største last er Starbucks.
Jeg elsker en Starbucks drive-through.
Forskjellen er
når du har valget mellom en drive-through eller å gå inn
er det én ting,
men når de sier at du ikke kan gå inn,
og så gir deg lov igjen, viser det seg at du savner det.
Jeg var så gira på å gå inn da de skulle åpne igjen.
Jeg var gira på å gå inn og bestille fra en person og se på menyen.
Det gikk fint.
Jeg kom dit tidlig.
Jeg hadde med meg hundene.
Vi går inn på Starbucks.
Jeg vet at de gjorde dette i Long Beach.
Kanskje her også, men de hadde klistremerker på gulvet.
Så jeg står på klistremerket. Jeg har hundene, jeg tar det med ro.
Jeg ser ut som en skoleelev.
Vi står bare og venter.
Og en dame bak meg legger merke til at jeg holder to hunder.
Hun hadde et problem med at jeg holdt dem,
og i stedet for å si: "Unnskyld, beklager, hei, hola",
er hun sånn…
Jeg hører dette, og bare: "Faen! Covid!
Hvor er klistremerkene?"
Jeg er på ville veier!
Og hun bare: "Jeg har ikke covid.
Er det hjelpehunder?"
"De er chihuahuaer.
De er det stikk motsatte av hjelpehunder."
"Skal de være her inne?"
"Jeg spurte ikke. Jeg ville ikke gå fra dem i bilen.
Jeg skal bare bestille og dra. Jeg skal ikke sette dem ned. Unnskyld."
Og hun bare: "Er de i det minste lovlige?"
Du spør en meksikaner om hundene hans er lovlige?
Heldigvis… "Neste, takk."
"Takk gud."
Jeg går frem, og jeg er bekymret,
for damen fikk meg til å tenke
at jeg gjør noe galt, at de vil kjefte eller kaste meg ut.
Jeg prøver å ikke få øyekontakt.
Jeg ser på menyen, og jeg hører ham: "Hunder."
"Hei, beklager. Unnskyld, jeg vet."
"De er så søte! Hva heter de?"
"Å! Dette er Vinnie, dette er Risa."
-"De er så søte." -"Takk."
Så kommer en annen ansatt, og hun bare: "Jeg ser hunder!"
"Unnskyld."
"De er så søte. Hva heter de?"
Jeg bare: "Dette er Vinnie, dette er Risa."
-"Det er for søte." -"Takk."
Så jeg bestilte, og jenta var sånn…
"Ja?"
"Du skjønner at jeg må si noe om hundene dine?"
"Unnskyld, jeg ville ikke gå fra dem i bilen."
"Hva vil de ha?"
"Vel…
Jeg skulle gjerne ha delt kaffen min med hundene mine,
men jeg tror ikke de skal ha koffein."
"Nei, tulling. Kanskje hundene dine vil ha en Puppucci…"
Ser dere dette? Nå gir dere lyd fra dere.
Dere var sånn: "Hva med klistremerker?",
men dere vet alt om Puppuccinoer.
Unnskyld. Uansett…
Da hun sa puppuccino var jeg sånn: "Hva er det?"
Jeg ser på menyen, men jeg ser det ikke.
"En Puppuccino er en liten kopp, og vi putter krem i koppen.
På den måten kan du nyte drikken din,
og hundene dine kan nyte noe sammen med deg."
Jeg sa: "Herregud.
Jeg elsker dette.
Hvor mye koster de?"
"De er gratis!"
"Få høre mer."
"Du har to små hunder, så du får to Puppuccinoer gratis."
"Kan jeg få tre?"
"Har du en til liten hund?"
Han her.
Jeg var så oppstemt, jeg var sånn: "Vet du hvor glad dette har gjort meg?"
"Ja,
vi har fått beskjed om å gi alle som dukker opp med en hund
et tilbud om en gratis Puppuccino."
"Så det er greit at jeg tok med hundene mine?"
"Så klart, de er alltid velkomne."
La meg bare si at jeg er veldig smålig.
Jeg er så smålig, jeg bare: "Kan du si det litt høyere?"
"Hundene dine er alltid velkomne!"
Jeg følte meg litt som Canelo, for å være ærlig.
Helt sant.
Jeg snudde meg og bare: "Hørte du det, bitch?"
"Jeg var der da Fluffy fikk sparken."
Uansett hva du sier eller gjør,
vil det bli brukt til å få deg til å se dårlig ut.
Jeg har allerede fått en e-post om vitsen min
om at ingen elsker meg mer enn hundene mine gjør, ikke engang sønnen min.
Noen tok kontakt og sa: "Dette er trist for sønnen din."
Men han vet jo det! Jeg elsker ham veldig høyt.
Sønnen min er nesten 25 år gammel.
Han er 24 år gammel.
Frankie er 24 år gammel.
Takk, han bor fremdeles hjemme.
Jeg gjorde nettopp et intervju, og noen spurte meg om sønnen min.
De sa: "Gabriel, du snakker alltid om sønnen din
på scenen."
"Kommer vi til å få høre en ny historie?"
Jeg sa: "Ikke en ny historie, akkurat…"
Sønnen min gjør sin egen greie nå. Han har sitt eget liv, og det er supert.
Men jeg har gamle historier som jeg aldri fortalte.
Og han bare: "Få høre."
Jeg sa: "Favoritten min er kanskje den første.
I 2007, da jeg fikk ham…"
Noen av dere vet at han er stesønnen min,
men jeg har aldri likt å si "stesønn".
Han er sønnen min.
Han er sønnen min, eller brukt-barnet mitt.
Ingenting imellom.
Så det er 2007, og jeg er hjemme på halloween.
Her er greia.
Som komiker har jeg gått med på å jobbe 365 dager i året.
Det er ingen helligdager.
Jeg jobber i jula,
jeg jobber på nyttårsaften, valentinsdagen,
bursdager, helligdager, spesielle dager.
Mamma sa: "Du må jobbe for jobben din." Spesielt hvis du har en god jobb.
Du vil ikke at noen skal stjele den, så du må gi alt du har.
Så det er veldig spesielt at jeg ikke jobber på halloween.
Så moren til sønnen min bare…
Hun sier: "Jeg syns det er så bra at du er hjemme i dag.
Du vet, siden dette er første gang for Frankie
at det bare er oss tre, la oss gjøre det sånn.
La oss si at du tar ham med på knask-eller-knep,
så kan jeg dele ut godteri her?
Det vil gi dere sjansen til å bli kjent, dere kan snakke litt, ha det litt gøy.
Hva tenker du?"
Jeg sa: "Vet du hva? Det høres supert ut. Jeg elsker det.
Frankie! Kom igjen, vi skal gå knask-eller-knep."
"Hva med mamma?"
"Hun blir hjemme."
Så vi setter oss i bilen.
Og jeg tar med Frankie til "det nabolaget".
Dere vet hva jeg mener.
Nabolaget som gir ut masse godteri.
Vi parkerer bilen, og vi går oppover gata.
Jeg har ikke kledd meg ut, jeg er med ham.
Han har kledd seg ut, og jeg er bare meg.
Noen av de vi banket på hos ble så oppstemte.
En fyr var sånn:
"Fluffy-en."
Jeg bare: "Ingen har kalt meg Fluffy-en før."
Jeg visste ikke hva jeg skulle si. "Det er meg."
Det var noen som åpnet døra og bare: "Herregud, du er berømt!"
Jeg bare…
Vi går opp gata og ned igjen på andre siden.
Når vi kommer til bilen er kurven stappfull av godteri.
Vi kommer tilbake til huset etter mindre enn en time.
Vi går inn, og moren til Frankie er sur.
Hun bare: "Hva pokker er dette?"
Jeg bare: "Hva?"
"Dere skulle gå knask-eller-knep."
Jeg bare: "Jeg gjorde det. Vis fangsten."
"Poenget var ikke at dere skulle få godteri."
"Hva søren mener du?
Hva var poenget?"
"Poenget var at dere skulle være sammen og ha det gøy,
snakke sammen og bli kjent.
Dere klarer ikke det på en time.
Kan du være så snill og dra ut med ham igjen,
i minst en time?"
"Jeg skjønner, ikke noe stress."
Så jeg sa: "Kom igjen, Frankie. Tøm kurven. Vi drar ut igjen."
Vi går ut og setter oss i bilen…
Jeg vil ikke gå fra dør til dør, men jeg har en idé.
Jeg tar Frankie med til Walmart.
Vi kommer frem og Frankie er sånn: "Hva skjer?"
"Bare følg med."
Vi går inn, og jeg sier: "Ta en vogn. Følg etter meg."
Og Frankie følger etter meg til godteri-avdelingen.
Når vi kommer til godteriet stopper jeg vogna.
Jeg gikk opptil Frankie og sa:
"Frankie. Du har 30 sekunder på å ta så mye godteri som du kan.
Klar? Gå!"
Han var frossen.
"Klokka tikker, raska på."
"Herregud!"
Så han tar en pose og hiver den i vogna. Tar en ny pose og hiver den i vogna.
Når han skal ta den tredje posen…
"Tiden er ute!"
Det var den første gangen jeg hørte ham banne.
For han visste at han hadde sløst bort dyrebare sekunder.
Når vi er tilbake i bilen river jeg opp posene,
heller dem i kurven, og sier: "Hør her, Frankie,
når vi kommer hjem kan du ikke si at vi dro på Walmart."
"Hvorfor ikke?"
"Fordi hun kommer til å si at vi jukset."
-"Men det var bedre." -"Jeg vet."
Vi kommer hjem, og nå er det bedre stemning.
Hun er sånn: "Der er dere. Hadde dere det gøy?"
"Det var gøy. Var det ikke gøy, Frankie?"
"Så bra. Gi meg godteriet, Frankie."
"Hvorfor, mamma?"
"Fordi jeg må gå gjennom det og se om det er trygt å spise det."
"Hvorfor skulle det vært utrygt? Det er fra…"
"Hold kjeft, din idiot! Hold kjeft, drittunge. Hold kjeft."
Han ødela nesten hele greia.
Så han gir henne kurven, og hun heller det ut på bordet foran oss.
Hun ser hva greia er.
"Det er mye av det samme godteriet. Mye av det samme godteriet.
Kan du forklare hvorfor Frankie har så mye av det samme godteriet?"
"Hva kan jeg si, folk er ikke kreative i dette nabolaget.
Vi kunne ikke gå til det andre nabolaget igjen,
fordi de ville ha kjent oss igjen."
La oss hoppe et år frem i tid.
Det er 31. oktober, 2008.
Og av en eller grunn har jeg fri på halloween igjen.
Og kjæresten min sverger:
"Det er et tegn, det er et tegn,"
Jeg bare: "Ja, på at agenten min suger."
Takk Matt, jeg vet at du er her. Unnskyld.
Du gjør en super jobb, takk for dette, men du var slapp der, så…
Uansett…
Moren til Frankie sier: "Vet du hva?
Kanskje dette kan bli en tradisjon.
Det kan være greia deres:
Dere går knask-eller-knep, og jeg deler ut godteri hjemme."
"Deres greie."
Jeg sier: "Høres bra ut. Frankie, vi skal gå knask-eller-knep."
-"Hva med mamma?" -"Hun blir hjemme."
"Jippi!"
Så vi setter oss i bilen.
Jeg ser på Frankie og sier:
"Frankie, tenker du det samme som meg?"
"Walmart."
Vi kjører til Walmart.
Jeg sa: "Frankie, ta en vogn. Følg etter meg!"
Og han følger etter meg til godteri-avdelingen.
Ved godteriet stopper jeg vogna og lener meg inntil ham,
Jeg sa: "Frankie, du har 30 sekunder på å ta så mye godteri som mulig.
Klar? Gå!"
Det viste seg at han hadde brukt året på å øve seg.
Han slo ut armen med en gang, og han løper bortover hylla.
Han river med seg poser ned i vogna.
Vogna er stappfull på ti sekunder.
Jeg tror det er den dagen jeg fikk diabetes.
Det er en historie jeg har fortalt på fester,
til venner, og i det siste forteller jeg den på scenen.
Han hørte at jeg fortalte den en gang, og han bare: "Virkelig? Fremdeles?"
Jeg bare: "Det er en bra historie! Du er helten!"
Du vet, ting skjer.
En dag ville han ha en samtale med meg,
og han tok meg på senga.
"Kan vi snakke, pappa?"
"Ja, hva skjer?"
"Jeg vil fortelle deg noe."
"OK, hva skjer?"
"Det er viktig."
"OK."
"Det er seriøst.
Kan du sette deg?"
"Hvor langt på vei er hun?"
-"Hva snakker du om?" -"Hva snakker du om?"
"Ikke skrem meg sånn."
"Det handler om oss." -"OK. Hva skjer?"
Han sier: "Kan du slutte å gjøre narr av meg?"
Da han sa det, følte jeg det,
for jeg vet hvor vanskelig det var for ham.
Jeg sa: "Hvor lenge har du følt det?"
"Hele livet mitt." "Har du prøvd å ta det opp før?"
"Ja."
"Hva sa jeg?" "Du sa at jeg måtte ta på deodorant."
Det funket.
"Hør her, Frankie…
Jeg visste ikke hvordan man var pappa.
Jeg visste at det var ting jeg ikke hadde lyst til å gjøre.
Jeg visste at jeg ikke ville kjefte på deg,
og jeg visste at jeg absolutt ikke ville slå deg.
Så jeg gjorde mitt beste med det jeg kunne.
Jeg gjorde narr av deg!"
"Det heter uthenging."
"I år, så."
"Jeg skjønner om du vil at jeg skal slutte å fortelle historier eller vitser om deg."
Jeg vil ikke få ham til å føle seg dårlig, og jeg vil ikke ha dårlig samvittighet.
Så jeg sa: "Jeg skal si til publikumet at vi snakket om det,
sånn at de skjønner
hvorfor jeg ikke kommer til å fortelle flere vitser om deg."
"Hvorfor det?"
"Hvis jeg ikke forklarer hvorfor jeg sluttet,
kommer de til å tro at du døde."
-"Jeg vil ikke…" -"Jeg vil ikke det heller."
Vi klemte, jeg sa hvor mye jeg elsker ham,
for jeg elsker ham, og jeg håper han vet det.
Jeg tror at problemene vi har hatt
stammer fra at jeg ikke er sammen med moren hans lenger.
Ikke tro at jeg skal starte å fortelle vitser om henne.
Det skjer ikke.
Jeg har ikke noe galt å si om kvinnen jeg var sammen med i nesten 14 år.
OK? Ikke noe galt, ikke noe negativt, ikke noe nedlatende…
Ikke noe som ikke er kult.
Det er bare god stemning.
Jeg har ikke noe galt å si om henne.
Og ikke bare fordi jeg skrev under på at jeg ikke skulle si noe galt.
Hun er fremdeles moren til sønnen min,
og jeg vil at hun skal fortsette å støtte at jeg er faren hans.
Så vær greie.
Jeg kan si at jeg ikke taklet bruddet bra.
Hun var det første bruddet… Hun var min første store kjærlighet.
La meg bare si det, hun var min første kjærlighet.
Og jeg taklet det ikke bra.
Du skal få hjertet ditt knust når du er rundt 12.
Første gang du er forelsket.
Det er da det skal skje. Ikke i 40-åra.
Det skal skje når du er ung og tøff.
Du blir knust når du vet at det ikke funker.
"Nei!"
And I…
Ja.
Ikke når du er i 40-åra.
Uten å gi for mye informasjon,
Da alt var avklart
fikk jeg en melding på bensinstasjonen
hvor det sto: "Alt har blitt signert. Det er offisielt, det er levert inn."
Jeg bare: "Wow, OK."
Jeg setter meg i bilen og gjør meg klar til å kjøre.
Det var da det sank inn. Det var da det ble ekte.
Jeg var sånn: "Herregud. Jeg kan ikke dra hjem lenger."
Jeg har ødelagt for den muligheten.
Det jeg tenker på som hjemme er ikke hjemme.
Jeg må starte et nytt liv, fra denne bensinstasjonen.
Jeg hadde et sammenbrudd.
Noen vet at jeg måtte avslutte turneen,
og folk lurte på om det var dop, alkohol, noe psykisk.
Det var mitt første brudd.
Hvordan kunne jeg være komiker når jeg gråt hele tiden?
Det var ille.
Dere har sett meg før, jeg snakker ikke om dette.
Det var bunnpunktet i livet mitt.
Jeg følte meg trist, svak, sårbar, deprimert, ensom,
alt på én gang.
Det var på det tidspunktet at jeg fant…
Det stemmer, countrymusikk.
Countrymusikk vet når du er trist, når du er svak.
Det vet når du er sårbar og trenger noe som kan fylle tomrommet.
Jeg pleide å være motstander. Jeg pleide å se på countrymusikk og si:
"Pell deg og ditt 'achy breaky heart' vekk."
Ikke i dag. Hør på dette.
Jeg er i bilen, og jeg gråter så mye at tårene renner nedover kinnene mine
og blander seg med snørret mitt.
De blander seg.
Tårene blander seg med snørret, og så blander det seg med sikkelet.
Tre ulike væsker kommer ut av ansiktet mitt samtidig.
Halsen min så ut som suppe. Det var ille.
Jeg trengte bare litt sitron.
Jeg lager stygge lyder og jeg vil ikke høre dem,
så jeg skrur på radioen og trykker vilt.
Og jeg ender opp på country-kanalen.
Jeg visste med en gang at jeg hørte på country,
og jeg prøvde ikke å bytte kanal, fordi jeg tenkte: "Vet du hva?
Jeg fortjener å lide
for det jeg har gjort og de jeg har såret."
Så jeg lot det spille. Og spille og spille.
Jeg hørte på det i over en time, og jeg kom til denne konklusjonen:
Det finnes minst én countrysang som snakker direkte til hjertet ditt,
fordi du føler at artisten skrev sangen spesielt om deg og om livet ditt.
På grunn av alle detaljene i sangen.
Respekt til countrysangere og -artister.
Dere er veldig flinke på én ting,
og det gir ikke mening før du er i en spesifikk fase av livet ditt.
Jeg griner i bilen, og plutselig hører jeg dette på radioen:
Det har gått sju dager
Siden du så henne
Hvordan vet han at det har gått sju dager?
Du klarer ikke slutte å tenke på henne
Alt du gjør eller sier
Er en annen grunn til at hun borte
Og nå sitter du i bilen
Helt alene
Hvordan vet han det?
Få det til å stoppe!
Det stopper ikke, det bare sparker deg mens du føler deg forferdelig.
Du burde ha dratt hjem og låst døra di
Men du var ute og var en hore
Og nå sitter du i bilen
Helt alene
Det er over ett år siden,
og det samme spørsmålet blir stilt hele tiden:
"Hva nå? Skal du starte på nytt, komme deg tilbake i salen,
få en kjæreste, en kone, starte en ny familie, hva skal du gjøre?"
Jeg bare: "Jeg har hunder. Det er alt jeg trenger nå."
Jeg vet hvordan det er å være lenge singel,
og hvordan det er å være i et langt forhold.
Begge har fordeler og ulemper.
Jeg kan bare snakke for mennene her.
Noen menn.
Har dere vært singel så lenge at dere lurer på om det er med vilje?
Så sier du ting som:
"Jeg får være singel for alltid, ingen vil ha meg."
Ingen vil ha meg
Noen ler fordi dere har en sånn venn.
Resten er stille fordi det er dere nå.
Så legger du merke til at alt som trengs er et par små forandringer,
noen små tilpasninger, så er du i form igjen.
Kanskje du får en ny frisyre. Kanskje du kjøper noen bedre klær.
Kanskje du begynner å dusje og alt det der.
Noen legger merke til det og gir deg en sjanse, og du er tilbake.
Den beste følelsen i verden er når du er i et helt nytt forhold.
Du er så lykkelig.
Du er så lykkelig, du er verdens mest optimistiske person.
Ingen kan ta det fra deg.
Du kan miste bussen på vei til jobben.
"Det kommer flere."
Du kan få sparken: "Det er for det beste."
Du er så sykt lykkelig.
Så begynner du å tenke på livet ditt før forholdet,
og du husker hvordan du så på telefonen, som aldri ringte.
Du trodde den var ødelagt fordi du ikke fikk meldinger. Ingenting.
Med en gang du er i et nytt forhold begynner telefonen din på magisk vis…
Tekstmelding. Ding!
På sosiale medier, du har folks telefonnummer.
Folk på gata snakker til deg, og du spør deg selv:
"Hvor var disse folka da jeg var singel?"
Svaret er at de var der hele tiden.
Forskjellen er at du var mindre lykkelig.
Jeg fant ut at lykke er noe av det mest attraktive i verden.
Alle vil henge med en positiv person.
Med mindre det er for covid. Glem det.
Snill, grei, gøy å være med.
God utstråling.
Vet du hvem som virkelig får med seg hvor lykkelig du er i et nytt forhold?
Andre damer.
Ikke dama di.
Andre damer.
De kan ikke unngå å legge merke til det.
De stirrer og peker på deg.
"Se på ham. Se så lykkelig han er.
Jeg kan endre på det."
Dere er fritt vilt, og haiene er ute.
Og hvis du aldri har blitt jaktet på før, er det noe av det skumleste i verden.
Vanligvis vet du det ikke før det er for sent.
Du gjør din egen greie, du er i et forhold,
du prøver å få det til å funke, og så kommer de.
Før du vet det er det for sent, hun har fått tak i deg,
og hun holder deg nede i baksetet på en bil.
Og hun slår deg.
Hun slår deg med…
Baby hai
Dere kommer ikke til å se likt på den sangen igjen.
Jeg er veldig gavmild.
Jeg vet.
Lyset går av. OK, så…
Netflix gir meg beskjed om at den times-lange spesialen min
er 37 minutter og 30 sekunder over tiden.
Skal jeg fortsette?
Netflix.
Folket har talt.
Av juridiske årsaker må jeg fortelle dere dette.
Jeg har innfridd forpliktelsen min
til det gode folk i Los Angeles
og Netflix.
Showet er teknisk sett over.
Fra her av ut,
alt dere hører, hvis dere ikke liker det eller syns det er morsomt,
kan dere ikke bli sinte.
Dere betalte ikke.
Showet er over. Nå kan dere bare henge med Fluffy.
Dra til helvete.
Fluffy!
Takk.
Jeg skal fortsette, men kan jeg ta meg en brus?
OK.
Se på dette her.
Unnskyld.
Det var derfor jeg sa at showet offisielt er over.
Greit.
Til Los Angeles og alle fylkene rundt, og alle som er her i kveld.
Salud!
Jeg har litt mer jeg vil dele med dere, før jeg bryter helt sammen igjen.
Tidligere i kveld sa jeg at det er noen ting om meg
som dere ikke vet enda, som vil komme for lys.
Og…
Jeg elsker deg!
Det neste… Elsker deg, kanskje ikke etter dette.
Ikke glem meg.
Det jeg skal fortelle dere skjedde for lenge siden,
men, på grunn av dagens regler, er det det som bekymrer meg.
Jeg skal fortelle det på en ny måte.
Jeg skal fortelle dere slutten, og så hvordan det skjedde.
Som Star Wars.
Ved å gi dere slutten først gir jeg de som har med barna et valg.
Det er derfor… Ja, dere drar allerede. Jeg skjønner.
Unnskyld. Dere er ikke gira? OK.
Her er slutten.
Da jeg gikk av scenen,
var jeg helt naken.
La meg forklare.
For mer enn 15 år siden gjorde jeg et show med vennen min Martin.
Det stemmer.
Kom igjen!
Vi hadde et show sammen i Orlando, Florida, på klubben The Improv.
Det er en kjede som finnes over hele landet.
De har et par klubber her, det er kult.
Forskjellen mellom denne klubben og alle de andre klubbene i landet
er at garderoben til komikerne er på scenen.
Ikke bare er den på scenen, men i andre etasje.
Det er en dør, og så er det en trapp ned til scenen.
Martin er verten, og han introduserer meg: "Gabriel Iglesias!"
Jeg kommer ned trappen som en svær Askepott på ballet.
Han gir meg mikrofonen og en klem, og han hvisker i øret mitt:
"Be om en tequila-shot, jeg forklarer senere."
"OK."
Jeg starter, og plutselig har det gått 30 minutter.
Og…
Jeg har glemt det Martin spurte om.
Jeg ser bevegelse ut av øyekroken, jeg snur meg,
og det er Martin, og han bare…
Jeg bare: "Å nei, jeg glemte det. Det hadde smakt med en tequila-shot nå."
Og Martin kommer inn med brettet.
Det er to shots på brettet.
Så jeg tenker at han vil skåle til publikum.
Hvem vet? Det er tirsdag.
Han går ned til første rad,
og jeg antar at han hadde pekt seg ut en jente fra scenen.
Han ville at jeg, som vennen hans, skulle iscenesette
at han tok en shot med henne, for å imponere henne,
så han kunne…
Martin!
Baby hai!
Jeg ser på jenta og bare: "Han vil ta en shot med deg."
Hun var gira, hun var glad, hun bare: "OK!"
Martin hører dette, og han høyner. Han bare: "La oss gjøre 'body shots'!"
Jenta reiser seg: "OK!"
Hele publikum er sånn…
Jeg bare: "Hva faen?"
Martin gnir lime på nakken sin, og så drysser han salt.
Hun tar limen fra ham og gnir den over hele brystet sitt,
fordi hun er en hore.
I neste øyeblikk kliner de på første rad, og publikum er ville.
Martin!
Så forsvant de. Jeg bare: "Hva faen? De tok shotten, til og med!"
Etter et par minutter kommer det en fyr opp til scenen med et shot-glass,
og han sier: "Du kan få min, Fluffy!"
Han ga meg sin egen drikke.
Jeg sa: "Takk, det var hyggelig."
Jeg holdt den opp og sa: "Til Orlando!"
Og alle jublet, ikke sant?
Jeg styrtet shotten og alle jublet,
og jeg ga ham glasset, ga ham knoken, og han gikk videre.
Ett par minutter senere kommer det en annen fyr.
Og han holder et glass.
Ikke et shot-glass, et glass-glass.
Han kommer frem og holder det opp sånn: "Hei, Fluffy, ta drikken min!"
Jeg tar glasset, og det er fullt av noe svart.
Jeg sa: "Hva er det?"
Og han sa: "Det er Jäger."
"Unnskyld?" -"Jäger!"
Jeg ble satt ut fordi han ikke lukket munnen.
"Jäger!"
Drikken luktet søtt og godt.
Så jeg holdt opp glasset og sa: "Til Orlando!"
Alle jublet, og jeg styrtet to shots med Jäger.
Det smakte som utgått hostesaft. Det var så fælt.
Han ser på meg og bare: "Hva syns du?"
Jeg ville ikke være frekk. Han ga meg jo drikken sin, så jeg bare:
"Det var godt. Gikk ned feil rør, bare. Unnskyld. Det er for å pleie hoste!"
Jeg gir ham tilbake glasset, han tar det, og han løfter det og er sånn…
Han slikket rundt hele kanten.
Jeg har sett nok Law & Order: SVU til å vite
at jeg var der hvis han gjorde noe galt.
Jeg bare: "Hva gjør du med glasset?"
Han nekter å forklare, han bare ler av meg.
Så jeg følger etter ham og spør ham ut.
Han holder tyst.
Jeg følger ikke med.
Jeg legger ikke merke til at det har samlet seg en liten kø
på den andre siden av scenen,
med folk som holder shots av Jäger.
Problemet mitt er at jeg liker å drikke.
Åpenbart.
Og jeg har en regel.
Hvis jeg er på en bar, i en drikke-setting,
og noen sender meg en shot, så sier jeg ikke nei.
Jeg sier: "Takk" . Jeg spør bartenderen hvem som sendte det
sånn at jeg kan få øyekontakt og si: "Takk",
så de ser meg drikke det og vet at det ikke går til spille.
Jeg tar det som et kompliment.
Jeg syns det er kult å bli sendt en,
så hvis jeg sender en drink, har jeg gode intensjoner.
Og hvis den personen er ved baren og er sånn: "Æsk, nei",
blir jeg fornærmet.
Jeg bare: "Æsj, drittsekk."
Jeg vil ikke at noen skal få den følelsen,
så hvis jeg er på et drikke-sted sier jeg ikke nei.
Jeg har allerede demonstrert at dette er et drikke-sted.
Jeg har tatt to drinker.
Jeg ser hva som skjer og jeg ser etter hjelp, for det er mye.
Jeg ser etter vekterne, og jeg bare: "Hjelp!"
Vekterne ser meg, og de var så ubrukelige der.
-"Skal jeg hjelpe å drikke?" -"Nei, idiot!"
Martin har forsvunnet, vekterne er ubrukelige,
jeg må klare meg selv.
Jeg går bort, og jeg starter å drikke.
Jeg tok den første shotten, og jeg sa: "Til Orlando!"
Boom.
Den andre: "Til Orlando!"
Boom.
Den tredje: "Til Orlando!"
Etter typ åtte shots var jeg sånn:
"Til Nanando!"
Boom.
Etter 12 var jeg sånn: "Til Armando!"
Boom.
Jeg tok 17 Jäger-shots.
Nå ser ikke folk på showet mitt for å se meg gjøre stand-up,
de vil bare ikke dra fra katastrofen, fordi de vil vite hvordan det ender.
Jeg strekker meg etter nummer 18.
Når jeg rekker etter den,
er det noen bakerst i rommet som roper: "Ta det av!"
Og jeg bare: "Ta den av selv!"
Så reiser kjæresten hennes seg: "Hun tar av det du tar av!"
Plutselig var det full fest.
Jenta kom opp på scenen, og hun var nydelig.
Ifølge Jäger.
Hun står ved siden av meg på scenen, men jeg er så ute av det
at jeg såvidt kan snakke.
Publikum setter i gang med: "Ta den av!"
Så jeg sparker av en sko.
Hun sparker av en sandal.
Jeg tar av den andre, hun tar av den andre.
Nå er vi i gang.
Til slutt ender jeg opp i bare bokseren.
Hun har på en sports-bh og undertøy, og det er hennes tur, og alle vet det.
Og det er kanskje her jeg havner i trøbbel, for jeg var pådriveren.
Jeg bare…
"Vi kommer til å se noe.
Jeg vet ikke hva, men vi kommer til å se noe.
Det blir enten mø-mø eller mjau-mjau. Det kommer til å bli en av delene."
Med en gang hun hørte mjau-mjau…
løp hun av scenen, og jeg står der alene, i bokserne mine.
Ingen kan hjelpe meg.
Endelig dukker vennen min opp.
Martin kommer ut døra, løper ned trappa, og tar mikrofonen fra meg.
Han bare: "Kom deg opp."
Jeg følger ikke med, jeg ser bare ned på bakken.
Jeg er ute av det. Jeg er sånn…
Det er som slutten på Mortal Kombat.
Jeg ser ikke på Martin, så han dytter meg: "Hei!"
Jeg ser på ansiktet hans.
Og det er helt dekket i salt.
Fordi han er en hore.
-"Kom deg opp!" -"OK, Martin!"
Jeg er for full til å gå opp trappa, så jeg må krabbe opp som en liten bjørn.
Hvor du går ned på alle fire.
Så jeg krabbet opp trappa som en bjørn, og alle jublet da jeg kom til toppen.
"Han klarte det!"
Og jeg bare…
Martin prøver bare å få meg vekk.
Han er sånn: "Få høre det for Gabriel Iglesias!
Han ga dere alt han hadde! Han ble nesten naken for dere!"
Og jeg hørte: "Nesten".
Jeg fikk en liten djevel på skulderen.
Og han het Jäger!
Fra øverst i trappa: "La meg si dere noe…"
Og jeg kastet undertøyet mitt på Martin.
Halvparten så meg i naken sideprofil, og den andre halvparten så Pikachu.
Problemet med å dele en sånn historie
er at folk har satt spørsmålstegn ved hvor ekte den er.
De er sånn: "Hvordan kan du huske en historie
med så mange detaljer, etter så mange shots?"
For å være ærlig gjør jeg ikke det.
Men vi spilte inn showet.
Så jeg kan historien veldig godt.
"Hun tar av det du tar av!"
Jeg kan den godt.
Spørsmålet jeg alltid har fått er: "Er historiene dine sanne?"
Jeg forteller disse historiene om meg og Snoop Dogg,
eller Martin, eller sønnen min Frankie.
Folk har alltid spurt om historiene mine faktisk er sanne.
Jeg tok det opp i den forrige spesialen min.
Jeg var lei av at folk spurte om det,
så for å bevise det, avsluttet jeg den forrige spesialen
ved å vise et bilde av alle historiene jeg hadde snakket om,
sånn at folk fikk vite at de var ekte.
Og i kveld…
…er intet unntak.
Så…
Ble jeg faktisk naken på scenen?
Ryan, trykk på knappen.
Jeg kødder med dere.
Dere trodde dere skulle få se det i 3D.
Unnskyld, den var for meg.
Herregud.
Dere begynte å bli stressa: "Det er unger her, drittsekk!"
Herregud.
Det jeg oftest blir spurt om er: "Hva er skriveprosessen din?"
Skriveprosessen min er enkel.
Jeg setter meg ikke ned for å skrive vitser.
Jeg er dårlig på det.
Spør Oscar-akademiet.
Jeg opplever ting, og så deler jeg dem på scenen,
og noen ganger ler folk, og da beholder jeg det,
og når de ikke ler endrer jeg på det til jeg får et "ha-ha".
For mer enn 15 år siden, vennen min Ivan, som er en av…
Han er min desidert lengste, eldste ansatte.
Ikke eldst som: "Hei, hvordan går det?" Han har vært her lenge.
Fra starten.
Jobben hans var opprinnelig å filme showene mine med et videokamera.
Det at jeg sier videokamera gir dere et inntrykk av tidslinjen.
Noen av dere er sånn: "Hva? Videokamera?"
Det var datidens Snapchat.
Ivan filmet showene,
og så puttet han kameraet og stativet og alle videobåndene i en bag.
Det var stort, ikke som en mobil.
Så dro vi tilbake til hotellet og han tok greia av TV-en,
og vi koblet oss på for å se videoen,
og det er sånn jeg gikk gjennom materialet mitt.
En kveld dro vi ut for å spise.
Ivan pakket sammen baggen.
Og vi møttes i lobbyen.
Og Ivan glemte baggen i hotell-lobbyen.
Vi dro ut og spiste, og da vi kom tilbake var den borte.
Og vi fikk aldri tilbake videobåndet.
Noen av dere er sånn: "Så beleilig. Videoen av at han ble naken ble borte."
Men jeg sier: "Hvorfor skulle jeg ha funnet opp noe
som kan skade omdømmet mitt?"
Jeg trenger ikke fem minutter med "ha-ha".
Jeg trenger at det ikke er en video.
Jeg vet at det finnes opptak av at jeg gjør noe veldig flaut,
noe jeg skulle ønske var ugjort,
og jeg vet at mange kommer til å se denne Netflix-spesialen,
og forhåpentligvis er en av dem den personen som har opptaket.
Og jeg vil si til den personen,
i stuen din, jeg vet at du har videoen.
Jeg har 50 000 dollar med navnet ditt på dem.
Kom og få betalt.
Jeg har fått det samme spørsmålet i 25 år.
Folk spør: "Gabriel, gjennom hele karrieren din,
hva har vært det stolteste øyeblikket ditt?"
Jeg prøver alltid å ikke peke til en spesifikk ting,
fordi jeg har hatt så mange flotte øyeblikk over de siste 25 årene.
Ikke sant?
Jeg elsker at mamma fikk se så mye av det, at hun så at sønnen fikk suksess,
og at hun oppdro noen som var respektfull
og som forfulgte drømmen sin.
Og jeg har alltid sagt
at jeg ikke vil si en spesifikk dato eller ting,
når folk spurte: "Hva har vært det beste øyeblikket?"
Jeg tror problemet er at hvis noen spør meg på mandag…
"Gabriel, hva var det beste øyeblikket i karrieren din?"
Jeg tror jeg har et svar.
Unnskyld, jeg vil ikke lure dere.
Dette er ikke det beste øyeblikket i karrieren min.
Dette er det beste øyeblikket i livet mitt.
Og hvis jeg dør i morgen, har jeg oppnådd alt jeg ønsket, og litt til.
Det er bare én ting som gjenstår å si.
Jeg blir stoppet en kveld,
to minutter etter at jeg kommer ut av Krispy Kreme.
Jeg kjører med en feil til venstre, fordi jeg er distrahert av boksen.
Jeg bare: "Forbered deg på å komme hjem! Du har vært veldig, veldig slem!
Du har vært så slem."
Jeg følger ikke med, jeg kjører feil.
Senere…
Konstabelen tar en evighet. Han bruker for lang tid.
Jeg putter boksen på fanget og åpner den.
Når jeg skal til å hugge innpå, kommer konstabelen til vinduet.
"Vet du hvorfor jeg stoppet deg?" "Fordi du kan lukte det!"
Los Angeles.
Jeg elsker dere.
Dere er hjemme.
Takk for 25 år.
Takk for den beste kvelden i livet mitt.
Jeg vil aldri glemme dere.
Tusen
takk.
Showet er dedikert til Vincente Fernandez!
Muchísimas gracias!
Damer og herrer, få høre det for Martin!
TAKK LOS ANGELES #FLUFFYWASHERE
Få høre det for mannen som skrev historie i kveld.
Dere og Gabriel Iglesias!
Alt jeg kan si er at denne drittsekken her,
Gabriel Iglesias, fikk alle dere sammen for å forene Los Angeles.
Hver hudfarge, hver etnisitet,
hver tro, hver religion,
hver bakgrunn, hvert nabolag,
alle her er forent i latter på grunn av Mr. Gabriel Iglesias,
damer og herrer.
Hør her, alle der ute med en drøm,
dette er tre meksikanske unger
fra nabolaget, cabrones, OK?
Øst-Los Angeles!
Øst-Los.
Long Beach!
Wilmington!
Det stemmer.
Og jeg sier dere,
hvis vi kan følge drømmene våre kan dere også det, cabrones.
-Vær så snill. -Uansett hva de er!
-Ingen unnskyldninger. -Ikke hør på nei!
Ingen unnskyldninger, dere. Hvis vi kan gjøre det, kjør på.
Jeg vet at noen som ser på denne spesialen vil få inspirasjon til å gjøre noe stort.
For noen år siden var jeg i Philadelphia, og jeg så Kevin Hart
fremføre et show som dette på en fotballstadion,
og jeg sa: "Hvis Kevin Hart kan gjøre det, kan jeg gjøre det."
Jeg håper at noen ser på dette i kveld og sier: "Jeg kan også gjøre det."
Uansett hva drømmen din er, følg den.
Jobb for den, gjør ofre, bare gjør det.
Teksting: Åse Bøyum
Ble han faktisk naken, Martin?
Ble han naken?
Ballene hans var overalt!
FLUFFY KOMMER TILBAKE…