Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Ne poți spune cum te numești?
‎Martin Moreno.
‎Dar probabil că mă știți drept…
‎Martin!
‎Îl însoțesc în turnee pe Gabriel Iglesias ‎de peste 20 de ani.
‎Martin!
‎Și, da, îmi urlă numele ‎de peste 20 de ani.
‎Mai repede, Martin!
‎Frate, bate cam orice căsnicie. ‎E o mare reușită.
‎A fost un periplu fantastic.
‎De la garaje, cluburi, livinguri,
‎am ajuns în teatre ‎și arene din toată lumea,
‎iar acum, pe un stadion.
‎Comedia, zice-se, e subiectivă,
‎dar, când umpli stadioane,
‎nu mai e loc de subiectivism.
‎La ce să ne așteptăm?
‎La unul dintre cele mai mari spectacole ‎din câte a văzut Los Angelesul.
‎Și, orice s-ar întâmpla, ‎rămâneți până la final!
‎Trebuie să vedeți cum se termină.
‎Ce mai rămâne de spus?
‎Ce să mai lungim vorba?
‎În direct de pe Stadionul Dodgers, ‎Gabriel Iglesias!
‎UN EVENIMENT DE COMEDIE NETFLIX
‎Los Angeles!
‎UNIRE PRIN RÂS
‎Fluffy!
‎Am reușit.
‎Nu singur. Împreună.
‎Vă mulțumesc!
‎Vă mulțumesc din…
‎Cică: „Îi vine să plângă.” ‎Da. Îmi vine să plâng.
‎N-au trecut nici 30 de secunde…
‎Vă mulțumesc din suflet!
‎Vă mulțumesc!
‎Unii dintre voi abia au aflat ‎că Martin chiar există.
‎Fiindcă l-au văzut, în sfârșit.
‎Pentru mexicani, seamănă cu Machete.
‎Sau cu Marco Antonio Solís.
‎Pentru albi, cu Big Lebowski.
‎Măiculiță! E fantastic! ‎Martin nu mințea, prieteni!
‎Am început prin garaje, pe la grătare,
‎aniversări de 15 ani, nunți și…
‎Acum este… Aici suntem acasă.
‎Acum e cea mai mare realizare a mea,
‎fără nicio îndoială.
‎Mă bucur că luați parte la ea.
‎Este…
‎După COVID-19, ‎nu știam ce urmează, înțelegeți?
‎Pentru mine, singurul lucru bun din 2020
‎a fost că, nu știu cum, ‎am reușit să slăbesc 30 de kilograme.
‎Mulțumesc! Da.
‎Da, am slăbit 30 kg.
‎Sunt întrebat: „Care e secretul?”
‎„Nu e niciun secret. ‎S-au închis naibii restaurantele.”
‎Și nu știu să gătesc. Ăsta e secretul.
‎Stăteam acasă ‎și frigeam hotdogi pe grătarul electric.
‎Eram în turneu în Kalamazoo, în Michigan, ‎când am aflat că trebuie să plecăm acasă.
‎Când am ajuns acasă, ‎am pornit televizoarele.
‎Și ne-am uitat cum ne mint.
‎Nu-s conspiraționist, ‎dar ne-au zis, vă amintiți?
‎„Va dura doar două săptămâni.”
‎Atât! Așa au zis. Două săptămâni.
‎Nu? „Doamnelor și domnilor, ‎vă rugăm să stați acasă două săptămâni,
‎cu familia, doar două, ‎până lămurim situația.
‎Dr. Anthony Fauci ‎ne-a furnizat informații noi.
‎Doar două săptămâni, atât. Doar două.”
‎Scuze că imit aceeași voce stereotipă ‎de alb în vârstă!
‎Dar pe asta o foloseau.
‎Fiindcă lumea îi dă ascultare ‎în momente de criză.
‎Nu putea fi altă voce.
‎Nu putea fi…
‎„Băi, nene, taci și fii atent!
‎Două săptămâni! Două și gata!
‎Stai acăsică, cu mami și tati!
‎Și, dacă vine COVID la tine,
‎îi zici: «Nu-i acasă, băi! ‎Lasă, vino altădată!»”
‎„Doar două săptămâni.”
‎Nu putea fi altă voce.
‎Nu putea fi…
‎„Fii atent! ‎Uite ce-o să faci, fir-ar mama dracu'!
‎Te cari acasă și strângi din dinți.
‎Strângi din dinți ‎și, dacă îți bate COVID la ușă,
‎îi găurești scăfârlia pe loc, ‎asta o să faci.”
‎„Doar două săptămâni.”
‎Nu putea fi altă voce.
‎Nu putea fi…
‎„Fă-te-ncoa', fii atent cum facem!
‎Te duci acasă, ‎stai cu familia și de-astea, da?
‎Și dacă…” La vocea de negru nu râdeți?
‎În fine! E vinovăția voastră, nu a mea. ‎Eu n-am nicio problemă.
‎Două săptămâni, așa au zis.
‎Două săptămâni care s-au făcut două luni,
‎apoi jumătate de an ‎și apoi un an și ceva.
‎Cu țârâita, ‎ne-au spus cine e în categoria de risc
‎la COVID-19.
‎Ce să vezi? ‎Persoanele peste 45 de ani, da?
‎Persoanele supraponderale. Poftim!
‎Diabeticii. Dă-o dracu'! Pe bune?
‎Și mai ales hispanicii și afro-americanii.
‎Da. Hai, pa!
‎Am aflat că întruneam 85% ‎dintre factorii de risc.
‎Peste 45 de ani, supraponderal, ‎diabetic, colesterol mare, hipertensiv.
‎Eram compatibil cu COVID pe Tinder.
‎În sfârșit, glisa cineva la dreapta
‎și o chema „Corona”.
‎Da.
‎Masca e încă de actualitate. ‎Unii sunt pro, alții, contra.
‎În unele locuri e obligatorie,
‎în altele e facultativă.
‎Cea mai mare nemulțumire legată de mască
‎e că miroase dubios.
‎Dar vă spun eu: nu-i adevărat.
‎Voi mirosiți dubios.
‎Mirosiți ce vi s-a reproșat ani în șir
‎și, în sfârșit, fumați ce fumam și noi.
‎Da.
‎Vă spun sincer, ‎masca mea are un miros delicios.
‎Miroase a Oreo și a prăjitură Tres Leches.
‎Dacă mi-ați mirosi acum masca,
‎v-ați ciocolăți pe voi de bună ce e.
‎Îmi vine s-o vând pe OnlyFans,
‎poate fac niște bani.
‎Unii s-au prins: „Porcule!”
‎Partea următoare
‎nu e sub nicio formă legată de politică.
‎Așa că nu interpretați!
‎Vaccinul.
‎Unii deja zic: „Iar începem!
‎Iar începem! Știam eu că vine și asta.
‎Uite-l! E clar că e la doza a treia.”
‎Nu vă spun ce să faceți cu corpul vostru, ‎doar vă povestesc ceva.
‎M-am vaccinat, da. ‎Și n-o spun căutând aprobare.
‎O spun
‎fiindcă întruneam 85% ‎dintre factorii de risc.
‎Deja era loterie.
‎Plus că voiam să lucrez.
‎M-am vaccinat, dar chestia e
‎că, la început, ca să te vaccinezi, ‎nu te duceai pur și simplu la farmacie.
‎Era cu programare.
‎Era o unitate mobilă, ‎nu puteai veni la plesneală.
‎Am încercat eu.
‎Am încercat să-mi scot mutra la înaintare.
‎Se pare că nu merge ‎decât la restaurantele Red Lobster.
‎Să vezi dacă apăream la Red Lobster ‎sâmbătă, la ora 20:00!
‎„Aveți rezervare?”
‎„E Fluffy, faceți biscuiți!”
‎La vaccin, nu. ‎M-am programat, ca restul lumii.
‎Era o unitate mobilă.
‎Aveau un difuzor mic.
‎„Cu ce vă pot ajuta?”
‎Suna foarte cunoscut.
‎„Da, aș comanda…
‎o porție mare de vaccin.”
‎„Pfizer, Moderna?” ‎„Am un cupon. Ce e gratis.”
‎„Opriți lângă geam!” M-am dus la geam.
‎Un tip acoperit de sus până jos, cu tot…
‎Întindeai brațul și băga harponu-n tine.
‎Apoi trebuia să rămâi parcat ‎15 minute, în caz de reacție alergică.
‎Prin urmare, stăteam în mașină, ‎cu radioul și aerul condiționat pornite,
‎când am observat ‎că afară protestau niște oameni.
‎Nicio problemă.
‎Avem dreptul să protestăm. ‎Îl susțin pe deplin.
‎Problema e ‎când protestatarii ies de pe trotuar
‎și ți se vâră în față.
‎Fiți atenți cum a fost!
‎I-am văzut pe protestatari ‎și am fixat cu privirea o persoană.
‎Puteam s-o țin așa toată ziua. ‎Eram în mașină. „Da, ce?”
‎Doamna pe care o fixam ‎s-a îndreptat brusc spre mine.
‎Zic: „Drace!”
‎A venit la mașină ‎și a început să urle la mine.
‎Nu mai urlase niciodată la mine ‎un necunoscut așa, fără motiv.
‎Era lângă mașină și țipa:
‎„Ești prost făcut grămadă!
‎Cum ai putut să te vaccinezi?
‎Habar n-ai ce ai băgat în tine, idiotule!”
‎Nu știam ce să spun.
‎Zic: „Cucoană, eu mănânc ‎chorizo.”
‎Habar n-ai tu cât are de tras vaccinul ăla
‎ca să aibă cel mai mic efect.
‎Trebuie să treacă prin ani de ‎chorizo, chicharrón, carnitas,
‎carne asada,‎ hotdogi, cârnați Bologna, ‎carne la conservă, ‎menudo, caldo de res.
‎Trece pe sub furcile caudine.
‎Da. Și, colac peste pupăză,
‎eram în discuții cu Netflix,
‎pentru un nou show.
‎În timpul pandemiei, mai ales în 2020,
‎nu puteai aduna nici câțiva oameni, ‎darămite un stadion întreg.
‎Netflix a spus clar:
‎„Ne trebuie un show nou ‎cât se poate de repede.”
‎Era chiar înainte… ‎Nu lansaseră ‎Jocul calamarului.
‎Vă amintiți…
‎Lumină roșie…
‎Unora li se pare rasist. ‎Nu e. E fidel. E la fix.
‎În fine, Netflix a zis: ‎„Cum se ivește ocazia
‎vrem neapărat ‎să înregistrăm un nou show.”
‎Timpul trecea
‎și am rămas cu două opțiuni ‎pentru înregistrarea din 2020.
‎Una era în Florida, ‎iar cealaltă, în Texas.
‎Ovaționează niște texani?
‎Ovaționați cât poftiți! ‎Acolo am luat COVID.
‎Da. Trântorul naibii!
‎Așa…
‎Să vă povestesc!
‎Mai ținusem spectacole în Texas,
‎dar nu în San Antonio,
‎așa că planul inițial era ‎să înregistrăm în San Antonio
‎showul pentru Netflix, pentru serial.
‎Nu ne puteam deplasa mult.
‎Amintiți-vă că ne tot spuneau: ‎„Rămâneți în cercul de cunoscuți!
‎Nu vă schimbați cercul!”
‎Deci, în loc să fim proactivi și prudenți,
‎ne-am dus în echipă
‎și apoi am zis:
‎„Facem un stagiu de 30 de zile ‎în San Antonio.
‎Treizeci de spectacole în 30 de zile, ‎iar în ultima zi înregistrăm showul.”
‎Aveam ocazia să dau iar spectacole,
‎căci trecuse peste un an ‎de când nu mai urcasem pe scenă.
‎Așadar, am ajuns și mi-au dat de ales:
‎„Vrei o casă? Sau vrei să stai la hotel?”
‎Am zis: „N-am mai locuit în Texas.
‎Să vedem cum e în casă!”
‎Ne-au oferit o locuință Airbnb de lux
‎în care stăteam eu, Martin, ‎Alfred și amicul meu Rick.
‎Varianta mexicană a ‎The Real World,‎ da?
‎Eram toți patru în ditamai casa.
‎Fiecare cu camera lui.
‎Eu am primit camera mare, normal.
‎Și… Înțelegeți voi.
‎Ce mutre faceți! „Nu!”
‎Ba da!
‎Am deschis ușa, am aprins lumina…
‎Zic: „Ce cameră superbă!
‎Măiculiță! Ce mare e!”
‎Apoi am observat o gaură în perete.
‎Zic: „Ciudat!”
‎Când m-am apropiat de perete,
‎mi-am dat seama că nu era o gaură,
‎ci ditamai gândacul.
‎Vă spun cinstit, fără nicio exagerare,
‎era un monstru de gândac.
‎Atâta era de mare!
‎Am mai folosit unitatea asta de măsură ‎cu intenția de a exagera,
‎dar nu exagerez când vă spun ‎că afurisenia de gândac era atât de mare.
‎Nu vreau să credeți ‎că mă consider mai presus de gândaci.
‎Nu! Am crescut printre gândaci.
‎Am stat cu mama în locuințe sociale.
‎Mereu aveam gândaci, dar erau altfel.
‎În primul rând, nu atât de mari.
‎Gândacii din California ‎sunt foarte diferiți.
‎De pildă, ‎când aprinzi lumina, se împrăștie.
‎Ăla din Texas se relaxa.
‎Cei din California reacționează ‎la sunet și mișcare.
‎„Împrăștierea!”
‎Mi-am încercat metoda californiană ‎pe gândacul texan.
‎Am făcut…
‎Și gândacul, de colo: „Ce vrei?”
‎Nu era el în camera mea. Eu eram în a lui.
‎Atunci a intrat tipa care organiza turneul
‎și a zis: „E totul în regulă cu cazarea?”
‎Zic: „Camera e superbă, ‎dar uită-te la perete!”
‎„Da, e o gaură în el.”
‎Zic: „Du-te mai aproape!”
‎S-a apropiat de perete: ‎„E ditamai gândacul.”
‎Zic: „Ți se pare normal?”
‎Zice: „Doar nu e în camera mea.”
‎Vedea că mă deranjează vădit gândacul, ‎așa că a zis:
‎„Vrei să te scap eu de gânganie?”
‎Mi-a jignit un pic bărbăția,
‎fiindcă sunt ditamai omul, ‎iar ea avea 1,60 m.
‎Zice: „Dă-te la o parte, fraiere!”
‎Își scoate pantoful, ‎îl ia în mână, urcă pe un scaun
‎și își ia avânt…
‎Soy la 69…
‎Drept la țintă! ‎A trântit pantoful și s-a încălțat.
‎Când mă uit la perete,
‎gândacul tot mișca.
‎Zic: „Acum l-ai înfuriat.”
‎Ea s-a oțărât:
‎„Nu, fraiere, acum e runda a doua!”
‎Înșfacă pantoful, ‎urcă pe scaun, își ia avânt
‎și, când să-l pocnească a doua oară…
‎javra își ia zborul.
‎Era gândacul Harry Potter!
‎Frate! Fiți atenți!
‎Îmi dădea fiori.
‎În fine, am stat acolo 27 de zile.
‎Nu știu de ce, în ultima zi,
‎din echipa de 30 de oameni ‎de la filmarea showului,
‎numai eu am ieșit pozitiv ‎la testul COVID.
‎Nimeni altcineva.
‎Nici Martin, nici Alfred, nimeni.
‎I-am zis lui Martin: ‎„Nu știu de unde l-am luat.”
‎A răspuns: „Cred că de la gândac.”
‎În fine, pe lângă COVID…
‎Și, apropo, prezint sincere scuze ‎orașului San Antonio,
‎fiindcă trebuia să înregistrez un show
‎și, din motive evidente, n-am putut…
‎Dar sper că înțelegeți ‎de ce a trebuit s-o fac azi.
‎Pe lângă COVID și povestea cu vaccinul,
‎am aflat că cineva încerca ‎să mă tapeze de bani.
‎Da. Și nici nu îmi era rudă.
‎Drăcia dracu'! Fiți atenți!
‎M-a sunat impresarul
‎și mi-a spus că l-a contactat cineva
‎care pretindea că deține o filmare cu mine
‎în care mă comportam „inadecvat” ‎cu niște manechine.
‎Uite ce mutre fac!
‎Sunteți ca mine.
‎Zic: „Vreau s-o văd și eu.”
‎Nu vreau să jignesc femeile
‎care mi-au dat o șansă.
‎Dar niciuna nu era manechin.
‎Poate erau profesioniste din West Covina.
‎Dar manechine nu erau.
‎Erau femei de ispravă. Mulțumesc!
‎În fine, ‎persoana a zis că am timp până la 09:00
‎să depun 50.000 de dolari într-un cont,
‎altfel o să difuzeze filmarea pe TMZ
‎și o să-mi iau adio de la carieră.
‎Când am primit mesajul, ‎era deja ora 16:00.
‎Întârziasem jumătate de zi.
‎Am zis: „Să pornesc televizorul, ‎să văd dacă mai am carieră!”
‎Evident, e prima oară când auziți asta, ‎fiindcă nu exista nicio filmare.
‎Încerca să mă sperie ‎ca mă să stoarcă de bani.
‎Vă povestesc asta dintr-un singur motiv:
‎doar 50.000?
‎Pe bune? Doar atât valorează cariera mea?
‎Nu vă supărați, ‎știu că unora li s-a părut mult.
‎Și sunt mulți bani.
‎Dar, dacă șantajezi o vedetă,
‎50.000 de dolari e o sumă foarte mică.
‎Ca să vă dau un context, ‎i-au făcut la fel și lui Kevin Hart.
‎Dar lui Kevin Hart ‎i-au cerut zece milioane.
‎Zece milioane.
‎Și asta îmi arată unde mă aflu
‎pe stâlpul totemic al succesului.
‎Aici e Kevin Hart, cu zece milioane, ‎și aici sunt eu, un Groupon al șantajului.
‎„De unde ți-ai luat șantajul?” ‎„De la solduri.”
‎50.000 de dolari.
‎Nici măcar un Escalade ‎nu-ți iei de banii ăștia.
‎Cel mult un Hyundai Sonata.
‎Varianta fără opțiuni.
‎La care deschizi geamul așa.
‎50.000 de dolari?
‎Dar, într-o notă mai optimistă,
‎am reușit să-mi fac de lucru în pandemie.
‎Am făcut un film din sufragerie.
‎Da. Și nici măcar de Pornhub.
‎A fost deja în cinematografe.
‎Se numește ‎Space Jam. ‎E filmul cu LeBron.
‎Los Angeles, vă prezint noua voce ‎a lui Speedy Gonzales!
‎Vă mulțumesc!
‎Mi se pare ironic ‎să distribuie cel mai lent mexican
‎în rolul celui mai rapid, nu?
‎La două săptămâni de la primirea rolului,
‎am aflat că voiau să-l anihileze ‎pe Speedy Gonzalez.
‎Poate știți că s-au luat ‎de două personaje de desene animate.
‎Pepé Le Pew și Speedy.
‎Cu Pepé, înțeleg.
‎Nu-și ține mâinile acasă.
‎Dar se ascunde după: ‎„Vai, ‎mon chéri! Mon chéri!”
‎Da.
‎Dar ce vină are Speedy Gonzales?
‎E mexican și e rapid. Asta nu e o vină.
‎În Montebello, înseamnă „serviciu sigur”.
‎Așa că am zis: ‎„Nu-i las să-l mătrășească pe Speedy.
‎N-o să-l anihileze.”
‎Și i-am luat apărarea. ‎Plus că nu aveam alt contract.
‎M-am dus în singurul loc ‎unde simțeam că pot să-l apăr.
‎Pe Twitter.
‎Twitter e un loc înfricoșător.
‎Serios.
‎Acolo te duci ‎doar ca să te cerți, să te impui.
‎Un amic mi-a zis: ‎„Dacă vrei să atragi atenția,
‎folosește un hashtag!” Zis și făcut.
‎Am scris așa: ‎„Salutare, #culturaanihilării!
‎Sunt Gabriel Iglesias,
‎noua voce a lui Speedy Gonzales.
‎Nu mă puteți nici anihila, nici prinde.”
‎Și am publicat.
‎Nu știam că, dacă intri pe Twitter
‎și cauți zâzanie,
‎o și găsești.
‎Și încă cum!
‎Toate marile platforme de știri ‎mi-au preluat textul
‎în articole despre cultura anihilării.
‎ABC, NBC, CBS, CNN.
‎Dacă știam, îmi verificam ortografia.
‎Fiindcă m-au sunat rudele: ‎„Ești prost? Ce-ai? Scrie corect!”
‎Doamne sfinte!
‎Până și Fox News ‎a vorbit despre textul meu.
‎Fox News!
‎Știți de unde știu?
‎M-a sunat șoferul autocarului meu.
‎Era încântat.
‎Cică: „Drace, Fluffy, ‎în viața mea n-am fost mai mândru.
‎Ai dat lovitura! Ești la Fox News.”
‎Zic: „Dave, te-ai tâmpit!”
‎Zice: „America!”
‎M-a contactat și Warner Bros. Pictures, ‎cu mulțumiri,
‎și, una-două, ‎m-am pomenit într-un apel pe Zoom.
‎Mulți a trebuit să ne obișnuim cu Zoom ‎și e destul de convenabil, nu?
‎Se vede doar atât.
‎Ca să mă distrez, la fiecare apel pe Zoom
‎eram ca Winnie de Pluș.
‎Dacă nu râdeți, ‎întrebați pe cineva care râde,
‎fiindcă nu e drum de întoarcere ‎de la Winnie de Pluș.
‎Lăsam urme de pudră de talc ‎prin toată casa.
‎Parcă eram în ‎Narcos.
‎Așa, intru pe Zoom
‎cu regizorul, scenaristul ‎și producătorul ‎Space Jam.
‎Erau foarte amabili, ‎însuflețitori, simpatici.
‎Ziceau: „Gabriel, mulțumim ‎că ne-ai oferit vocea și talentul tău!
‎Ne bucurăm enorm că joci în film. ‎Dacă ai întrebări sau nelămuriri, spune!
‎Mulțumim!
‎Avem o întrebare pentru tine.
‎Ce părere ‎ai de vocea lui Speedy Gonzales?”
‎Zic: „La ce te referi?”
‎„Știi, unii îl consideră un clișeu.
‎Tu ce părere ai?”
‎Zic: „Nu mi-ai cunoscut familia.”
‎Nu pot vorbi în numele hispanicilor,
‎dar vă pot spune că în familia mea
‎Speedy Gonzales nu era perceput negativ.
‎De fapt, era unica formă de reprezentare ‎pe care o aveam în copilărie.
‎El și bondarul din ‎Familia Simpson.
‎„Ne gândeam că poate vrei să-i împrumuți
‎vocea ta normală personajului.
‎Să-l modernizezi puțin, ‎să-l aduci în actualitate.”
‎Zic: „Păi, cu tot respectul,
‎mulțumesc că îmi dai puterea
‎să schimb vocea unui personaj emblematic,
‎dar, sincer, când o să vadă filmul,
‎nu vreau ca oamenii să se gândească ‎la mine, ci la Speedy Gonzales.
‎Păstrați-i vocea!”
‎Atunci m-a întrebat:
‎„Crezi că poți vorbi ca el?”
‎De ce am primit rolul?
‎Nu uitați că n-am dat probă ‎pentru Speedy Gonzales, m-au convocat.
‎Credeam că știau ‎că ține de meseria mea să imit voci
‎și că pot s-o imit și pe asta.
‎Așa că am zis: „De ce m-ați ales
‎dacă nu știați sigur că pot să…”
‎Ia stai!
‎Aveați nevoie de o huidumă arămie ‎ca pavăză?”
‎Brusc, toți trei participanții la apel…
‎Zic: „Bine! ‎Cu mine, primiți doi la preț de unu.
‎Și mexican, și imitator de voci.”
‎Așa că… Da.
‎Exact.
‎Deodată, s-a alăturat apelului ‎un sunetist,
‎tipul care se ocupa de înregistrări ‎la Warner Bros.
‎Tot ce știam despre el
‎era că e un tip gălăgios.
‎Intră și zice: ‎„Gabriel Iglesias! Ce mai faci?”
‎Aoleu!
‎„Bine. Tu?”
‎„Sunt Steven, coordonator de sunet.
‎Uite cum o să facem!
‎Eu o să apăs pe „Înregistrare” ‎și, imediat ce o fac,
‎vreau să vorbești ca Speedy Gonzales.
‎Să prindem ritmul, cadența, sincronizarea ‎și, odată introduse, facem filmul.
‎E bine?” Am zis că da.
‎Gabriel Iglesias, ‎Space Jam: O nouă eră, ‎Speedy Gonzales, dubla unu.
‎Probă de microfon, doi, zece.”
‎„Doi, zece.” ‎„Bun, începem. Și… start!”
‎Bine. Începem!
‎Sunt Speedy Gonzales, ‎cel mai rapid șoarece din Mexic!
‎Arriba! Epa, epa, ándale!
‎Regizorul, scenaristul ‎și producătorul rămăseseră…
‎„A fost perfect!”
‎Am zis: „Știu, sunt mexican de mult.
‎Și să nu credeți că, dacă sunt mexican,
‎nu pot juca decât roluri de mexicani!
‎Ține de meseria mea să imit voci.
‎Dacă am ocazia,
‎pot să fac singur ‎vocile pentru tot filmul.”
‎Zău!
‎Fiți atenți!
‎Marvin Marțianul.
‎„Vai mie! Vai, modulatorul meu!”
‎Yosemite Sam.
‎„Urăsc iepurele ăla!”
‎Bugs Bunny.
‎„Care-i treaba?”
‎Le-am zis: „Puteți să-i concediați ‎pe ceilalți actori.
‎Vă fac tot filmul la juma' de preț, ‎plus asigurare medicală.”
‎Era la mijlocul lui 2020, nu glumeam.
‎„Da. Asigurare completă.”
‎Ce mi-a plăcut enorm a fost
‎că au continuat discuția.
‎Omul putea să se uite la mine ‎și să spună: „Ești idiot.”
‎Și aș fi acceptat. Aș fi zis: „Bine.”
‎Dar cred că trăim alte vremuri,
‎când oamenii sunt mult mai sensibili ‎și mai atenți.
‎Voia să se asigure ‎că nu m-am supărat și a zis:
‎„Gabriel, nu vreau să te discreditez ‎ca talent vocal,
‎artist de scenă sau individ pur și simplu, ‎dar am mâinile legate.
‎S-au semnat contractele ‎și s-au emis cecurile.
‎Proiectul e făcut prin sindicat.” ‎Nu-mi venea să cred.
‎Participa și producătorul,
‎care răspunde ‎de partea financiară, de bani.
‎Când a auzit cum turuia regizorul, a zis:
‎„Ușurel! Stai așa!
‎Să vedem ce spune!
‎Gabriel!
‎Fluffy!
‎Scumpule! Ia spune-mi, dulceață!
‎Dacă ne înțelegem, cât ar fi?”
‎Zic: „Adică?”
‎„Cât ar fi? ‎Care e tariful tău? Care e onorariul?”
‎Zic: „Se zvonește că nu scad sub 50.000.
‎Și pot s-o dovedesc cu niște mesaje.”
‎Au refuzat, dar totuși.
‎Știu că va trebui să-l apăr din nou ‎pe Speedy Gonzales,
‎fiindcă, din păcate, ‎așa e cultura anihilării.
‎Nu mă înțelegeți greșit!
‎Știu că unii ‎trebuie trași la răspundere, dar…
‎Și, apropo, dacă eu comentez ‎despre cultura anihilării,
‎înseamnă că deja exagerează.
‎Fiindcă mă mândresc cu faptul
‎că nu sunt un comic care caută zâzanie.
‎De asta nu vorbesc ‎despre politică, religie sau sport.
‎Toate trei provoacă zâzanie.
‎Eu vorbesc despre mâncare.
‎Mâncarea unește oamenii.
‎Exact. Cu excepția veganilor.
‎În cazul ăsta, ‎puteți pleca acum. Mi se rupe.
‎Mi se rupe dacă vă jignesc ‎sau vă jignesc salata. Pa!
‎Și unicul motiv ‎pentru care am boală pe vegani
‎e fiindcă am fost și eu vegan.
‎Știu, unii spun: „Nu se poate!” Ba da.
‎Am fost vegan aproape un an.
‎Unii probabil că își spun:
‎„În cazul ăsta, nici nu ai fost vegan.”
‎Dar gândiți-vă!
‎Oricine a ținut dietă știe
‎ce greu e să îți schimbi ‎obiceiurile culinare și o săptămână,
‎darămite un an.
‎Mi s-a spus că o să pierd în greutate.
‎Și așa a fost.
‎Am pierdut greutatea, ‎răbdarea și prietenii.
‎Așa că vă anunț că mi-am revenit.
‎Așa…
‎Era să fiu anihilat și eu.
‎Era să fiu anihilat
‎fiindcă am scris pe Twitter ‎despre unul dintre câinii mei.
‎Unii știu deja că am doi chihuahua.
‎Da.
‎Telespectatorii spun: „Poftim clișeu!”
‎Da, știu.
‎Am doi chihuahua.
‎Un băiețel pe nume Vinnie ‎și o fetiță pe nume Risa.
‎Împreună au 6 kilograme.
‎Fetița are 2 kilograme
‎și 17 ani.
‎Da. Trăiește în virtutea furiei.
‎O să confirm ‎toate clișeele despre chihuahua.
‎Da, sunt pe bune.
‎Furia e pe bune.
‎Dar pe mine mă iubește, da?
‎Are 17 ani, e știrbă, îi atârnă limba.
‎E adorabilă.
‎Am publicat pe Twitter ‎o poză cu ea, cu textul:
‎„O să-mi duc puiul ‎să mănânce niște crochete de pui.”
‎Și am etichetat: „@Chick-fil-A.”
‎Așa. Bun, v-ați prins?
‎Vedeți reacția majoritară? „Mișto! ‎Păcat că e închis duminica.”
‎Dar câțiva dintre voi au mârâit.
‎Da. Jumătate dintre ei sunt vegani.
‎Cealaltă jumătate m-a beștelit pe Twitter.
‎Fluxul de Twitter ‎mi-a fost bombardat de comentarii urâte.
‎„Ești un prost, ești groaznic. ‎Cum ai putut? Ne-ai dezamăgit.”
‎„Pe bune, Fluffy? Tu?” ‎Nu înțelegeam ce tot spun.
‎Problema culturii anihilării ‎e că doar atacă, nu educă.
‎Nu explică.
‎Doar atacă ‎și se așteaptă ca tu să fi știut deja,
‎să îi înțelegi pe ei, ‎însă ei nu au bunăvoință.
‎Iată ce s-a întâmplat!
‎Am pus întrebări, ‎dar nimeni nu-mi răspundea.
‎„Fluffy, ești groaznic.” Zic: „De ce?”
‎„Zău? Chick-fil-A?”
‎La Popeyes era închis, ‎nu știu ce să vă spun.
‎„Știi bine ce faci.” ‎Sunt fomist, nu activist.
‎Nu știu ce vorbiți.
‎În sfârșit, ‎cineva a catadicsit să-mi explice
‎de ce „greșisem” în acel text.
‎Se pare că, în trecut, Chick-fil-A
‎a donat bani
‎unor organizații ușor deplasate
‎în privința comunității LGBTQ+.
‎Să-mi fie cu iertare ‎că mă ajut de mână la litere,
‎dar nu vreau să le greșesc.
‎Mă consider susținătorul și aliatul lor
‎și încerc să fiu cât pot de înțelegător,
‎cu informațiile limitate de care dispun.
‎Mai spun o dată.
‎Încerc să fiu cât pot de înțelegător, ‎cu informațiile limitate de care dispun,
‎ceea ce înseamnă că citesc doar titlurile.
‎Fiți atenți care e faza!
‎Lumea are un milion de probleme.
‎Zi de zi, ‎oamenii încearcă s-o duc mai bine,
‎să-și atingă țelul, să realizeze ceva, ‎să ajungă într-un loc mai bun.
‎Și e imposibil ‎să ții pasul cu toate cauzele
‎fără s-o dai în bară ‎și să fii tras de mânecă
‎și pus la respect.
‎Așadar, iată cum a decurs discuția!
‎Într-un târziu.
‎Mi s-a spus: ‎„Gabriel, dacă te consideri susținător
‎al comunității LGBTQ+,
‎de acum încolo ‎o să mai etichetezi Chick-fil-A?”
‎Am zis: „Da, ‎dar nu fiindcă nu susțin comunitatea.
‎Vă susțin cauza fără dubiu,
‎dar cauzele sunt cu dus și întors.
‎Trebuie s-o susțineți și voi pe a mea.
‎Am etichetat Chick-fil-A ‎la fel cum etichetez
‎mai toate mărcile ‎pe care le folosesc, firesc.
‎Vreau să primesc chestii moca.”
‎Pur și simplu. Nimic mai mult.
‎Știu că unii spun: „Păi nu câștigi bine?”
‎Ba da. Și știți cum păstrezi banii?
‎Cu chestii moca.
‎Să vă spun cum am descoperit asta!
‎Eram într-o seară la Chipotle, ‎iar personalul a fost fantastic.
‎Așa că am vrut să-i laud pe internet.
‎I-am lăudat și am etichetat: „Chipotle”.
‎Cei de la Chipotle mi-au văzut textul ‎și m-au contactat să-mi mulțumească.
‎În semn de mulțumire, ‎mi-au trimis un cupon
‎valabil un an, cu consumație nelimitată.
‎Și l-am încercat.
‎Și-au greșit destinatarul. După 14 zile, ‎arăta ca o cartelă de metrou.
‎Zgâriat peste tot.
‎Acum, serios, dacă erați în locul meu ‎și cu un text pe Twitter
‎primeați mâncare un an de zile,
‎n-ați fi etichetat cât mai multe companii,
‎ca să vedeți ‎cine mai vrea să doneze cauzei?
‎Singura mea vină e că mă prostituez.
‎Am fost o mică zdreanță cibernetică, atât.
‎Dar înțeleg de ce unii oameni
‎trebuie trași la răspundere.
‎Dar cred că adeseori ‎totul se rezolvă cu o simplă discuție.
‎Știu că, după regulile de azi, ‎pot fi anihilat pe loc
‎pentru spectacolele ținute ‎de-a lungul anilor.
‎Și înțeleg asta, ‎așa că aștept să fiu anunțat.
‎Știu că pot fi anihilat ‎pentru spectacolele din trecut.
‎Și probabil se așteaptă să-mi cer iertare,
‎dar n-am de gând s-o fac,
‎fiindcă la vremea respectivă ‎numerele mele erau perfect acceptabile.
‎Da, sunt lucruri ‎pe care le-aș schimba acum.
‎Dar nu atunci, când totul era în regulă.
‎Vreau să vă spun
‎că sunt lucruri ‎pe care nu le știți despre mine
‎și pe care le veți afla la un moment dat.
‎Practic, în momentul ăsta încerc
‎să fac ce a zis avocatul meu ‎și „să am primul cuvânt”.
‎Am jignit o persoană ‎al cărei nume nu trebuia să-l pomenesc.
‎Am jignit un boxer profesionist.
‎Îl cheamă „Canelo”.
‎Ori la bal, ori la spital.
‎Dacă nu știți cine e Canelo,
‎vă explic pe scurt.
‎Canelo e unul ‎dintre cei mai buni boxeri din lume.
‎Da?
‎N-ai cum să-l ratezi.
‎E mexican,
‎dar nu arată tradițional.
‎Canelo e cel mai alb mexican din lume.
‎E extrem de alb. ‎Atât de alb, încât e roșcovan.
‎Canelo e un boxer mexican roșcovan.
‎E atât de alb, că până și Trump ‎a zis: „Tu poți să vii.”
‎Extrem de alb.
‎Dar când deschide gura îți dai seama ‎că nu e din partea locului.
‎Iată cum am dat de necaz!
‎Un prieten comic, Ron White,
‎m-a căutat
‎ca să mă invite
‎la spectacolul lui, ‎Tribute to the Troops, ‎la postul TV național.
‎I-am zis lui Ron: „Cu mare plăcere! ‎Orice pentru soldați. Hai!”
‎Înregistram în Vegas. ‎Eram eu și încă niște comici.
‎Ron era gazda.
‎M-a adus pe scenă. ‎Mi-am zis că am doar zece minute.
‎Puteam să fac referiri la Las Vegas, ‎de care știa toată lumea,
‎și am vorbit despre box.
‎Apoi l-am pomenit pe Canelo.
‎Și iată cum am îmbulinat-o!
‎Am zis: „Canelo e boxerul meu preferat.
‎Dar aș vrea…”
‎Și de acolo a fost tot mai rău.
‎Am zis: ‎„Aș vrea să nu dea interviuri în engleză,
‎fiindcă nu o stăpânește bine ‎și, ca boxer profesionist…”
‎Fiți atenți!
‎Ca boxer profesionist, ‎trebuie să pari sigur pe tine,
‎implicat, amenințător, ‎agresiv, la obiect, direct.
‎Și în spaniolă așa pare.
‎În engleză, nu prea.
‎În spaniolă, e mortal.
‎În spaniolă, vine prezentatorul…
‎„Suntem alături de Canelo Álvarez, ‎care va lupta cu Floyd «Money» Mayweather
‎în acest weekend, la pay-per-view, ‎MGM Grand din Las Vegas, Nevada.”
‎Știu că unii dintre voi își spun acum:
‎„Doamne, cred că înțeleg spaniolă!”
‎Așa și e.
‎Apoi reporterul îl întreabă pe Canelo ‎despre meci.
‎„Canelo, cum vei aborda lupta?”
‎Canelo ia microfonul.
‎Vorbește puțin, dar la obiect.
‎Privește spre cameră și zice: ‎„Păi, o să-l pocnesc așa și așa.
‎O să-l pun la podea și gata!”
‎„Nu ratați meciul din weekend, ‎la MGM Grand din Las Vegas, Nevada!
‎Canelo Álvarez contra Floyd Mayweather! ‎Nu ratați!”
‎Același interviu.
‎În engleză.
‎„Sunt alături de supervedeta mexicană
‎Saúl Canelo Álvarez,
‎care îl va înfrunta pe Floyd Mayweather ‎în weekend, la pay-per-view.
‎Canelo, ce strategie și plan de atac ai
‎în meciul contra unui adversar ‎atât de tehnic,
‎un om care a redefinit boxul?
‎Cu ce plan de atac te arunci în luptă?”
‎„Păi…
‎Eu…
‎o să…
‎o să-l pălesc…
‎așa.
‎O să-l pălesc așa.”
‎El o să…
‎O să cadă!
‎Pe…
‎Cum se spune ‎«piso»?
‎Podea? O să cadă la podea și pe urmă…
‎Así!"
‎„Bine. Asta e!
‎Floyd Mayweather, sper că ești pregătit, ‎prietene, căci asta te așteaptă.
‎În direct pentru ESPN News, Phil Stevens.
‎Aveți legătura în studio!”
‎„Ce dracu' a fost asta?
‎De ce nu mi-ați zis nimic?”
‎Așadar, echipa lui Canelo ‎a aflat de gluma mea.
‎Eu am aflat fiindcă niște prieteni ‎din comunitatea pugilistică
‎m-au căutat și m-au întrebat: ‎„Frate, ce s-a întâmplat?”
‎Am întrebat despre ce e vorba. ‎„Am auzit, frate.” „Ce?”
‎Că echipa lui Canelo e șucărită.
‎Zic: „Și ce-are a face cu mine?”
‎„Are legătură cu o glumă pe seama lui?”
‎„Cine i-a spus?”
‎Dacă știam că un boxer de elită
‎avea să mă vadă glumind pe seama lui, ‎îmi țineam gura.
‎Nu credeam că o să vadă spectacolul ‎lui Ron White,‎ Tribute to the Troops,
‎la televiziunea națională.
‎Aș fi jurat că n-o să-l vadă.
‎Era în engleză.
‎Acum mă tem de confruntare,
‎fiindcă știu că va veni.
‎Și știu și unde.
‎În Las Vegas.
‎Și sunt atât de sigur că va avea loc acolo
‎fiindcă eu am spectacole în Vegas.
‎Țin spectacole ‎pentru MGM Grand Properties.
‎Deci primesc bilete gratis la meciuri.
‎Și mă duc mereu, fiindcă e gratis!
‎Am loc lângă ring, ‎așa că îmi apare mutra pe ecran,
‎ca să se vândă bilete.
‎Așa că știu, ‎fiindcă am mai fost la meciurile lui.
‎N-am vorbit cu el, ‎dar știu că acolo o să aibă loc.
‎Și mă neliniștește confruntarea
‎fiindcă nu știu dacă o să mă interpeleze ‎în engleză sau în spaniolă.
‎Sper că în spaniolă, ‎fiindcă vreau să-mi fie frică, înțelegeți?
‎Sper că o să zică: ‎„Te omor, grasu' dracului!”
‎Mă tem să nu spună…
‎„Alo!
‎Tu!
‎Tu, zdreanță Fluffy, mama ta!”
‎„Mi-a zis că-s zdreanță Fluffy, mama mea!”
‎Așadar, dacă pățesc ceva…
‎Canelo.
‎Dar ar trebui să mă simt onorat
‎că cineva de nivelul lui ‎bagă în seamă un comic.
‎E plăcut fie și să știu ‎că are idee cine sunt.
‎Măcar mă simt relevant.
‎Fiindcă după 2019 ‎nu eram sigur ce va urma.
‎Sincer, credeam că 2019 ‎fusese cel mai bun an artistic al meu.
‎O spun pentru că am fost
‎la un pas de a prezenta Premiile Oscar.
‎Da.
‎Aveam șanse reale în anul următor.
‎Anul în care era să fiu gazdă la Oscar
‎a fost anul în care trebuia ‎să le prezinte Kevin Hart.
‎Nu știu dacă vă amintiți, dar, pe scurt,
‎Kevin Hart trebuia să prezinte Gala Oscar, ‎caz în care ești verificat la sânge.
‎Îți scotocesc conturile de socializare, ‎până la MySpace.
‎Cei de peste 40 de ani pricep.
‎Și a reieșit cu acum zece ani
‎Kevin Hart publicase pe Twitter ‎niște lucruri îndoielnice.
‎Așa că Academia l-a luat la întrebări.
‎Au zis: „Kevin, ne poți explica?”
‎Kevin a zis: „Da, am spus-o.
‎Am recunoscut acum zece ani, ‎când am prezentat și scuze.
‎Trecem peste asta?”
‎Iar Academia a zis: „Bine, Kevin.
‎Ne bucurăm că ai prezentat scuze, ‎fiindcă ni s-au sesizat din nou
‎și vrem să eliminăm problema, ‎așa că trebuie să prezinți scuze.”
‎Iar Kevin a zis: ‎„Nu pot să prezint scuze de două ori
‎pentru același lucru, după zece ani.”
‎I s-a răspuns: „N-ai încotro,
‎altfel nu poți prezenta Gala Oscar.”
‎Kevin a zis: „Bine, mulțumesc. ‎Dar nu, mulțumesc.”
‎Și a renunțat.
‎În locul lui, aș fi făcut la fel.
‎Scuzele ar fi alimentat și mai mult ‎cultura anihilării
‎și nu putem face asta.
‎Așadar…
‎Acum…
‎Acum, Academia se confrunta cu o problemă.
‎Să găsească un înlocuitor adecvat ‎pentru Kevin Hart,
‎lucru deloc ușor.
‎Așa că au contactat câțiva actori,
‎dar au primit același răspuns:
‎„Mulțumim, dar nu.
‎Nu vrem balamucul cu Kevin Hart.
‎Nu voia nimeni.
‎Pe de altă parte, eu…
‎Eu ochesc din prima un post liber.
‎Impresarul meu a sunat la Academie ‎și cei de acolo au fost încântați
‎că i-a căutat cineva.
‎„Da, Gabriel Iglesias, știm cine e. ‎E foarte amuzant și spiritual.
‎Ar fi potrivit drept gazdă la Gala Oscar.
‎Să ne trimită niște scheciuri,
‎ca să vedem care ar fi atmosfera
‎și, în funcție de asta, o să decidem.”
‎Zis și făcut.
‎Într-o seară, ‎am așternut pe hârtie niște poante
‎și le-am predat la Academie.
‎Cred că de asta m-au refuzat.
‎N-au fost difuzate niciodată.
‎Așa că astă-seară…
‎Astă-seară aș vrea ‎să vă spun poanta introductivă
‎scrisă pentru Gala Oscar.
‎Decideți voi ‎care ar fi fost atmosfera serii.
‎Bun. Să îmi prefac vocea!
‎„Bună seara și bun-venit ‎la Gala Premiilor Oscar!
‎Gazda dv. din această seară ‎e comicul Gabriel Iglesias.”
‎„Vă mulțumesc, doamnelor și domnilor! ‎Mă simt onorat.
‎Vă mulțumesc.
‎Mă simt onorat să pot găzdui ‎Gala Premiilor Oscar.
‎Conform tradiției,
‎iată alt mexican care face ‎o corvoadă pe care n-o vrea nimeni.”
‎Nu le-a plăcut.
‎Da. Am revenit la normal,
‎e mare diferență față de 2020.
‎Faptul că stăm umăr la umăr ‎pe un stadion plin,
‎gata să râdem…
‎Să ne distrăm.
‎E mare diferență.
‎Știți? Pentru 2020, ‎le datorez mulțumiri câinilor mei.
‎Le datorez mulțumiri, ‎fiindcă m-au ținut sănătos la cap, vesel
‎și concentrat.
‎Fiindcă eram așa de deprimat, de trist, ‎că nu mai știam ce să fac.
‎Are cineva câini?
‎Da?
‎Cine are câini știe ce spun.
‎Niciun alt animal din lume ‎nu ți se mai dăruiește așa de plenar.
‎Ce? Pisica? Nu.
‎Îmi pare rău, nu vreau să jignesc ‎pisicile sau persoanele cu pisici,
‎dar cei cu pisici știu ‎la fel de bine ca mine că pisicile…
‎Fiindcă știu că nu aveți doar una…
‎Pisicile consideră că tu stai în casa lor.
‎Dacă intri și încerci să le cerți…
‎Când vrei să vorbești cu ele, ‎îți întorc spatele și îți arată curul.
‎Și tu te holbezi: „Doamne, ce negru e!”
‎Doar câinele ți se dăruiește total.
‎De asta se întristează așa de tare ‎când știu că pleci
‎și se bucură atât de mult când vii acasă.
‎Ești efectiv tot ce așteptau.
‎„Te-ai întors!”
‎Știu sigur că nimeni din lume ‎nu mă iubește mai mult decât câinii mei.
‎Am spus asta aseară și am fost întrebat: ‎„Dar fiul tău?”
‎Am zis: „Nimeni nu mă iubește mai mult.”
‎Fie că plec din cabină un minut sau o oră,
‎când mă întorc, reacția e aceeași.
‎E momentul suprem de fiecare dată.
‎Da, Vinnie sare de pe canapea,
‎fuge nebunește spre mine și, când ajunge,
‎țopăie pe loc și scoate un sunet de genul…
‎Parcă și auzi: „Unde ai fost?”
‎Și se pișă peste tot.
‎Înainte mă supăram, ‎dar apoi am meditat la asta.
‎Câinele meu mă iubește într-atât, ‎încât nu se poate controla.
‎De asta, când vin acasă, ‎îl iau imediat în brațe.
‎Dar se supără iubita mea.
‎„De ce nu mă iei pe mine prima în brațe?” ‎„Câinele mă iubește mai mult.”
‎„De unde știi că nu eu?”
‎„Nu văd nicio băltoacă.”
‎Uite! Uscat!
‎Nu i-a plăcut. Scuze!
‎Dar câinii sunt ceva… Zău așa!
‎Scuze că mă bâlbâi puțin
‎sau nu sunt foarte concentrat.
‎E prima oară când mă derutează
‎un dirijabil cu mutra mea.
‎Scuze, Netflix, dar, să-mi bag…
‎Parcă trăiesc ziua mea, ‎Crăciunul, campionatul Super Bowl,
‎World Series
‎și clipa dezvirginării, toate deodată.
‎Am văzut cum luminează Dirijabilul Goodyear
‎Scuze, dar sunt extraordinar de fericit. ‎Vă mulțumesc!
‎Aș vrea să fi văzut și mama. ‎Nici nu știți cât!
‎S-ar fi bucurat să vă vadă,
‎dar ar fi zis: „Nu, dă-o dracu'!
‎Uite, ce… Fiu-meu e în ceruri, ‎e cu Isus, vedeți?”
‎Extraordinar!
‎Toată lumea e bine? A tușit cineva.
‎Te simți bine?
‎Nu tuși! De-abia ne-au dat drumul! ‎Mai bine tragi pârțuri decât să tușești.
‎Dacă îți mai vine, astupă-ți gura,
‎transformă energia ‎și o să iasă pe partea cealaltă!
‎Acum, cei din spatele tău zic: ‎„Nu face așa ceva!”
‎Trage unul strașnic ‎și, dacă cei din spate nu îl simt,
‎înseamnă că au COVID.
‎Așa vă testați gratis acasă.
‎În fine…
‎Așadar, în 2020,
‎cea mai normală activitate ‎a mea și a câinilor mei
‎era să ne plimbăm cu mașina.
‎Te urcai în mașină.
‎Nu era nimic deschis, dar te plimbai.
‎Ne urcam în mașină,
‎puneam niște muzică și conduceam.
‎Într-un târziu, am ieșit după mâncare.
‎Știu că sună aiurea formularea, ‎dar amintiți-vă
‎că aveam 85% dintre factorii de risc.
‎N-am pus piciorul ‎într-un supermarket, de frică.
‎Toată mâncarea mea venea ‎de la prieteni și vânzători stradali.
‎Da.
‎Susțin vânzătorii stradali, ‎dacă nu știați.
‎Fiindcă, orice ar fi, muncesc pe brânci
‎încercând să-și facă o viață mai bună ‎lor și familiilor lor.
‎Într-o seară, ‎după ce fusesem la o tarabă cu tacos,
‎mi-am dat seama că mulți oameni ‎ieșeau din zona de confort
‎ca să o scoată la capăt.
‎Într-o seară, am făcut greșeala ‎să cred că vânzătorul era mexican.
‎Nu era.
‎I-am și vorbit în spaniolă, ‎ceea ce nu se face.
‎Când discuți cu un hispanic, regula e
‎să vorbești întâi în engleză ‎și, dacă e o barieră lingvistică,
‎treci la planul B, spaniola de liceu.
‎Începi în engleză. „Bună ziua, pot să…” ‎„Nu înțeleg. Ce e?”
‎Stai așa! Rezolv imediat.
‎Hola!
‎Eu sunt…
‎M-am dus la tipul de la tarabă,
‎care aducea a confrate, și am zis…
‎Adică: „Salut! Ce faci?”
‎Mi-a răspuns:
‎„Ce spui acolo?”
‎„Scuze! Am crezut că sunteți mexican.”
‎„Nu. Nu sunt mexican. Sunt grec.”
‎Grec?
‎Frate, o zbârcisem maxim.
‎„Scuze, e târziu și sunt obosit. ‎Îmi dai doi tacos?”
‎„Cum adică să-ți dai doi tacos?
‎Tocmai ți-am zis că nu-s mexican. ‎Sunt grec.
‎Nu vând tacos.
‎Vând «iro».”
‎„Iro”?
‎Mi-am amintit că scria pe botul mașinii, ‎dar crezusem că așa îl cheamă pe el.
‎Scria: „G-Y-R-O.”
‎„Gyro!”
‎S-a ofticat rău.
‎„Nu e gyro, e «iro».”
‎„Dar scrie «gyro»”.
‎„E «iro»!”
‎„Frate, e târziu și sunt obosit. ‎Ce-i aia «iro»?”
‎„E ca un taco.”
‎„Dă-mi doi!”
‎Până la urmă s-au redeschis localurile,
‎am putut să intrăm iar ‎și vreau să vă spun
‎că am o plăcere vinovată: Starbucks.
‎Sunt fan Starbucks cu servire în mașină.
‎Dar diferența e
‎că una e să ai de ales ‎între servirea în local sau în mașină
‎și alta e să ți se spună ‎că nu mai poți intra
‎și apoi că poți.
‎Îți lipsea asta.
‎Eu abia așteptam să intru ‎când au zis că s-a deschis.
‎Să intru, să comand de la tejghea, ‎să vorbesc cu un om și să mă uit la meniu.
‎Serios!
‎Am venit mai devreme.
‎Luasem câinii cu mine. Serios!
‎Am intrat în Starbucks.
‎Știu că au făcut așa în Long Beach,
‎nu știu dacă și aici, dar aveau ‎autocolante de distanțare.
‎Stăteam pe un afurisit de autocolant,
‎cu câinii, relaxat.
‎Stăteam acolo, cu un aer de școlar.
‎Relaxați, așteptam.
‎Și o doamnă din spatele meu ‎a observat că aveam doi câini în brațe.
‎O deranja evident ‎faptul că țineam doi câini
‎și, în loc să spună: ‎„Scuzați, bună ziua, ‎hola”,
‎a început să facă…
‎O auzeam și îmi ziceam: ‎„La dracu'! COVID!
‎Nu văd autocolante!
‎Am ieșit din perimetru!”
‎Dar ea a zis: „Nu am COVID.
‎Sunt câini utilitari?”
‎„Sunt chihuahua.
‎Și sunt în mod deosebit ‎opusul câinilor utilitari.”
‎„Au voie înăuntru?”
‎Zic: „N-am întrebat.
‎N-am vrut să-i las în mașină.
‎Nu stau, doar comand și plec.
‎Nici nu-i pun jos. Scuze!
‎Ea, de colo: „Măcar sunt înregistrați?”
‎Întrebi un mexican ‎dacă are câini înregistrați?
‎Din fericire… „Următorul!”
‎„Slavă Domnului!”
‎Ajung în față și deja îmi făceam griji ‎fiindcă doamna mă pusese pe gânduri
‎cum că făcusem ceva rău, ‎că aveam să fiu mustrat sau dat afară.
‎Nu-l priveam în ochi pe vânzător.
‎Mă uitam la meniu, când îl aud: „Câini.”
‎„Da. Scuze! Îmi pare rău, știu.”
‎„Sunt adorabili!
‎Cum îi cheamă?”
‎„Păi, el e Vinnie, ea e Risa.”
‎„Simpatici!” „Mulțumesc!”
‎La tejghea mai vine o vânzătoare, ‎care zice: „Văd câini!”
‎„Îmi pare rău.”
‎„Sunt adorabili.
‎Cum îi cheamă?”
‎„Păi, el e Vinnie, ea e Risa.”
‎„Ce simpatici sunt!” „Mulțumesc.”
‎Am comandat și apoi vânzătoarea a făcut…
‎„Da?”
‎„Trebuie să vă spun ceva ‎despre câinii dumneavoastră.”
‎„Știu, îmi pare rău, ‎n-am vrut să-i las în mașină.”
‎„Micuții ce doresc?”
‎„Păi…
‎oricât aș vrea ‎să-mi împart cafeaua cu câinii,
‎nu cred că la chihuahua ‎e potrivită cafeina.”
‎„Nu, prostuțule!
‎Poate că micuții vor un Puppucci…”
‎Ați văzut? V-a revenit graiul.
‎La autocolante, vă făceați că plouă,
‎dar o prostie de Puppuccino ‎vă dă pe spate.
‎Scuze! În fine…
‎Când a zis „Puppuccino”, ‎am întrebat ce mai e și aia.
‎Mă uitam la meniu: „Nu văd. Ce-i aia?”
‎„Nu, Puppuccino e un păhărel
‎în care punem frișcă.
‎Așa, vă puteți savura băutura,
‎iar micuții se bucură și ei ‎de o tratație.”
‎Am zis: „Doamne!
‎Genială idee!
‎Cât costă?”
‎„Sunt gratis.”
‎„Dă-mi detalii!”
‎„Aveți doi cățeluși, ‎așa că primiți două Puppuccino gratis.”
‎„Doamne! Pot primi trei?”
‎„Mai aveți un cățeluș și nu l-am văzut?”
‎Da, ăsta!
‎Eram așa de încântat, că i-am zis: ‎„Înțelegeți cât de fericit m-ați făcut?”
‎„Da.
‎Se știe că, dacă vine cineva cu un câine,
‎primește un Puppuccino din partea casei.”
‎„Deci nu e nicio problemă ‎că am intrat cu câinii?”
‎„Nu, sunt bineveniți oricând.”
‎Vă spun din capul locului: ‎sunt foarte meschin.
‎Așa de meschin, că am zis: ‎„Puteți spune mai tare?”
‎„Cățelușii dv. sunt bineveniți oricând!”
‎Vă spun sincer, ‎m-am simțit nițel precum Canelo.
‎Fără să vreau.
‎M-am întors și am zis: ‎„Ai auzit, zdreanță?”
‎„Am fost de față ‎când l-au zburat pe Fluffy.”
‎Cum spuneam, orice ai spune sau ai face, ‎cineva o să răstălmăcească în rău.
‎Deja primisem un e-mail despre gluma mea
‎în care spuneam că nimeni nu mă iubește ‎cât câinii meu, nici fiul meu.
‎Cineva spunea: ‎„Ce lovitură pentru fiul tău!”
‎Păi fiu-meu știe!
‎Îl iubesc enorm.
‎Fiul meu merge pe 25 de ani.
‎Are 24.
‎Frankie are 24 de ani.
‎Mulțumesc, dar stă tot cu noi.
‎Am dat recent un interviu
‎și am fost întrebat despre fiul meu.
‎„Gabriel, îl pomenești mereu pe fiul tău ‎în spectacole.
‎Să ne așteptăm la o nouă povestire?”
‎Am zis: „Nu atât nouă, cât…”
‎Fiul meu e cu ale lui.
‎E cu treburile lui, ‎cu viața lui, ceea ce e grozav.
‎Dar mai am povești inedite din trecut.
‎Reporterul zice: „Spune-ne!”
‎Am zis: „Bine. Preferata mea ‎e probabil prima.
‎În 2007, când a ajuns la mine…”
‎Unii dintre voi știu ‎că e fiul meu vitreg,
‎dar nu îmi place să-i spun așa.
‎Da, e fiul meu.
‎E fiul meu. ‎Sau copilul meu la mâna a doua.
‎Ori, ori.
‎În fine, era 2007 și, nu știu de ce, ‎eram acasă de Halloween.
‎Chestia e
‎că în viața de artist comic ‎ești angajat 365 de zile pe an.
‎Nu am sărbători.
‎De Crăciun lucrez.
‎Lucrez de Revelion, ‎Sf. Valentin, Sf. Patrick,
‎aniversări, ocazii speciale, orice.
‎Mama mi-a zis: „Ai serviciu? Lucrează!
‎Mai ales dacă ai un serviciu bun.
‎Să nu rămâi fără el.
‎Așa că dă tot ce poți!
‎Așa că era o raritate ‎că nu lucram de Halloween.
‎Iar mama fiului meu zice…
‎Zice: „Mi se pare foarte tare ‎că ești azi acasă.
‎Pentru Frankie e primul an
‎în care suntem doar noi trei, ‎așa că am o idee.
‎Ce-ar fi să mergi cu el la colindat
‎și eu să împart bomboane de acasă?
‎Ați avea ocazia să vă cunoașteți mai bine, ‎să stați de vorbă, să râdeți împreună.
‎Ce zici?”
‎Am zis: „Scumpo, e o idee grozavă.
‎Îmi place.
‎Bine, gata! Frankie! ‎Hai, mergem la colindat!”
‎„Dar mama?”
‎„Mama rămâne acasă.” „Ura!”
‎Am urcat în mașină.
‎Și l-am dus în acel cartier.
‎M-ați înțeles.
‎Ăla unde se dau bomboanele ieftine.
‎Da. Am parcat ‎și am luat-o la pas pe stradă.
‎Eu nu eram costumat, venisem pentru el.
‎El era gătit de Halloween. Eu eram eu.
‎La unele uși, oamenii au rămas mască.
‎Un tip a zis:
‎„Marele Fluffy!”
‎Am zis: „Doamne, ‎nu mi s-a mai spus niciodată așa.”
‎Nu știam ce să spun. „Sunt chiar eu.”
‎La o casă, când ne-au deschis ușa,
‎au zis: „Doamne, ești celebru!”
‎Rămăsesem…
‎Am bătut toată strada în sus și în jos.
‎Când am ajuns la mașină, ‎găleata dădea pe dinafară.
‎Da? Ne-am întors acasă. ‎Nu trecuse nici măcar o oră.
‎Am intrat și am găsit-o ‎pe mama lui Frankie furioasă.
‎Zice: „Ce naiba e asta?”
‎Zic: „Ce?”
‎„Credeam că îl duci la colindat.”
‎Zic: „L-am dus. Uite prada!”
‎„Ideea nu era să primească bomboane.”
‎„Ce vorbești?
‎Dar care era ideea?”
‎„Ideea era să petreceți timp împreună, ‎să vă distrați,
‎să discutați, să vă cunoașteți mai bine.
‎Nu poți face asta într-o oră.
‎Te rog, de dragul meu, mai ieșiți o dată
‎și stați măcar o oră!”
‎„Înțeleg, scumpo, nicio grijă! ‎Se rezolvă.”
‎Am zis: „Hai, Frankie! ‎Golește găleata! Runda a doua!”
‎Am ieșit, am urcat în mașină…
‎Nu voiam să mergem iar din ușă în ușă ‎și am zis: „Am o idee.”
‎L-am dus la Walmart.
‎Ajungem la Walmart și el zice: ‎„Ce facem aici?”
‎„Știu eu. Fii atent!”
‎Intrăm și zic: „Ia un cărucior!
‎Vino după mine!”
‎Și l-am condus ‎până la raionul cu dulciuri.
‎Cum am ajuns acolo, am oprit căruciorul.
‎M-am proțăpit în fața lui Frankie:
‎„Ai fix 30 de secunde ‎să iei câte dulciuri poți.
‎Pe locuri! Start!”
‎A înlemnit.
‎„Se scurge timpul, mișcă!”
‎„Aoleu!”
‎Ia o pungă, ‎se uită la ea o pune în cărucior.
‎Ia alta, se uită, o pune în cărucior.
‎Ia a treia pungă, la care…
‎„Stop!”
‎A fost prima dată ‎când l-am auzit spunând: „Căcat!”
‎Știa că ratase ocazia
‎în primele secunde.
‎Ne-am dus la mașină, am deschis pungile,
‎i le-am deșertat în găleată și i-am zis: ‎„Frankie, când ajungem acasă,
‎să nu-i spui mamei ‎că am fost la Walmart!”
‎„De ce?”
‎„O să spună că am chiulit de la colindat.” ‎„Dar e mai bine ca la colindat.” „Știu.”
‎Ajungem acasă și se schimbase placa.
‎Zicea: „Ați sosit! V-ați distrat?”
‎„Pe cinste! Ne-am distrat, nu, Frankie?”
‎„Ce bine! Frankie, dă-mi bomboanele!”
‎„De ce, mamă?”
‎„Vreau să văd dacă le poți mânca.”
‎„De ce să nu pot? Toate sunt de la…”
‎„Gura, tâmpitule! ‎Taci, afurisitule! Gura!”
‎Era să distrugă tot, înțelegeți?
‎I-a dat găleata, ea a luat-o
‎și a golit-o imediat pe masă, ‎în fața noastră.
‎A observat ceva.
‎„Sunt multe dulciuri la fel.
‎Foarte multe la fel,
‎De ce sunt așa de multe dulciuri la fel ‎în găleata lui Frankie?”
‎„Nu știu, scumpo.
‎Sunt multe țoape în cartierul ăsta.
‎În celălalt nu ne puteam întoarce, ‎fiindcă au camere
‎și o să ne recunoască, ‎nu vrem să ne facem de râs.”
‎Bun. Trece un an.
‎31 octombrie 2008.
‎Nu știu de ce, ‎nici acum nu aveam spectacol.
‎Gagică-mea era în culmea încântării.
‎„E un semn!”
‎„Da, semn că agentul meu freacă menta.”
‎Salut, Matt! Știu că ești aici. ‎Iartă-mi gluma!
‎Ești grozav, mulțumesc pentru azi, ‎dar în anul ăla ai dat chix.
‎În fine…
‎Mama lui Frankie zice: „Știi ce cred?
‎Poate începem o tradiție.
‎Voi, băieții, mergeți la colindat,
‎eu stau acasă și împart dulciuri.
‎Să fiți între voi.”
‎Am zis: „Scumpo, e o idee bună.
‎Hai, Frankie! Mergem la colindat.
‎„Dar mama?” „Rămâne iar acasă.”
‎„Ura!”
‎Ieșim, urcăm în mașină.
‎M-am aplecat spre Frankie și i-am zis:
‎„Te gândești la același lucru?”
‎„Walmart!”
‎Am parcat la Walmart.
‎Am intrat și am zis: „Ia un cărucior!
‎Vino după mine!”
‎Și l-am dus până la raionul de dulciuri.
‎Am ajuns, am oprit căruciorul, ‎m-am proțăpit în fața lui
‎și am zis: „Frankie, ai fix 30 de secunde
‎să iei câte dulciuri poți.”
‎Pe locuri! Start!”
‎Se pare că afurisitul ‎se antrenase tot anul.
‎Cum am zis „start”, ‎a început să devalizeze raftul.
‎Îndesa pungi cu dulciuri în cărucior.
‎În zece secunde dădea pe dinafară.
‎Cred sincer ‎că aia a fost prima mea zi de diabet.
‎Povestea asta am spus-o pe la petreceri,
‎între apropiați, abia de curând ‎am început s-o spun pe scenă.
‎O dată m-a auzit spunând-o ‎și cică: „Pe bune? Tot o mai spui?”
‎Zic: „E o poveste mișto!
‎Tu ești eroul ei!”
‎Uneori se duce vorba.
‎Într-o zi a vrut să discute cu mine ‎și m-a prins pe picior greșit.
‎„Putem vorbi, tată?”
‎„Da. Ce e?”
‎„Vreau să-ți spun ceva.”
‎„Bine. Ce?”
‎„E important.”
‎„Bine.”
‎„Nu e de glumă.
‎Poți să stai jos?”
‎„În câte luni e?”
‎„Despre ce vorbești?” ‎„Tu despre ce vorbești?
‎Nu mă speria, măi!”
‎„E vorba de noi.” „Bine.
‎Ce e?”
‎Și mi-a zis…
‎„Te rog, nu mai face mișto de mine!”
‎Când a spus-o, m-a emoționat.
‎Știam ce greu îi fusese ‎să deschidă subiectul.
‎Am zis: „De când te simți așa?”
‎„Dintotdeauna.”
‎„Ai mai încercat să deschizi subiectul?”
‎„Da.”
‎„Și ce am zis?”
‎„Să-mi dau cu deodorant.”
‎A avut efect.
‎„Ascultă, Frankie…
‎Nu știam să fiu tată.
‎Erau anumite lucruri ‎pe care nu voiam să le fac.
‎Nu voiam să țip la tine.
‎Și în niciun caz ‎nu voiam să te lovesc vreodată.
‎Am făcut tot ce am putut ‎cu ce mă pricepeam.
‎Am făcut mișto de tine!”
‎M-ai făcut de rușine.
‎„Așa se zice acum.
‎Dacă nu mai vrei să povestesc ‎sau să fac glume despre tine, înțeleg.”
‎Nu voiam să se simtă prost
‎și nici să mă simt eu prost.
‎Așa că am zis: ‎„O să anunț publicul că am discutat.
‎Ca să înțeleagă de ce de acum
‎n-o să mai spun povești despre Frankie.”
‎„De ce?”
‎„Fiindcă, dacă nu le explic ‎de ce nu te mai pomenesc,
‎o să creadă că ai murit.”
‎„Nu vreau…” ‎„Nici eu nu vreau să te creadă mort.”
‎L-am îmbrățișat ‎și i-am spus cât îl iubesc,
‎fiindcă îl iubesc enorm ‎și sper că știe asta.
‎Cred că multe ‎dintre problemele și frustrările noastre
‎au legătură ‎cu faptul că nu mai sunt cu mama lui.
‎Să nu credeți că mă apuc ‎să fac glume despre ea!
‎N-o fac.
‎Nu am nimic rău de spus despre femeia ‎cu care am fost aproape 14 ani.
‎Da? Nimic rău, nimic negativ, ‎nimic peiorativ, nimic…
‎Numai lucruri bune.
‎Numai de bine.
‎N-am nimic rău de spus despre ea.
‎Și nu doar fiindcă am semnat o hârtie ‎unde scria că n-o să spun nimic rău.
‎Ci fiindcă, până la urmă, ‎e tot mama fiului meu
‎și vreau să am în continuare sprijinul ei
‎în calitate de tată al lui.
‎Așa că rămânem prieteni.
‎Dar despărțirea n-a fost ușoară.
‎De fapt, a fost prima despărțire…
‎Ea a fost prima mea iubire.
‎Vă spun sincer, a fost prima mea iubire.
‎Și n-am reacționat frumos.
‎Prima decepție în dragoste ‎trebuie să fie la 12 ani.
‎Când te îndrăgostești prima oară. ‎Atunci e momentul, nu după 40 de ani.
‎Atunci, când ești tânăr, mic, rezistent.
‎Îți dai seama că n-o să țină ‎și ești distrus.
‎„Nu!”
‎Și mereu…
‎Da.
‎Nu după 40 de ani.
‎Așa că, fără să dau detalii,
‎o să vă spun doar ‎că, după ce s-a terminat totul,
‎eram la benzinărie și am primit un mesaj ‎care spunea: „Totul e semnat.
‎E oficial, gata!”
‎Mi-am zis: „I-auzi! Bine.”
‎Am urcat în mașină ‎și am băgat-o în viteză.
‎Atunci m-a lovit.
‎Atunci am realizat.
‎Atunci mi-am zis: „Dumnezeule!
‎Nu mai pot să mă duc acasă.”
‎Nu mai era o variantă. Stricasem totul.
‎Nu mai puteam să mă întorc ‎la căminul meu.
‎Trebuia s-o iau de la capăt ‎acolo, la benzinărie.
‎Și am cedat nervos.
‎Unii dintre voi știu ‎că mi-am încheiat turneul
‎și se întrebau dacă de la droguri, alcool
‎sau probleme psihice.
‎Era prima mea despărțire.
‎Cum era să fiu un comic de succes ‎când nu mă opream din plâns?
‎Înțelegeți? Era nasol.
‎Ați mai fost la spectacole. ‎Știți că nu vorbesc despre asta.
‎A fost cea mai neagră perioadă a mea.
‎Nu mă simțisem niciodată așa de trist ‎slab, vulnerabil, singur, toate la un loc.
‎Și în cea mai neagră perioadă ‎din viața mea am descoperit…
‎Exact, piesele country.
‎Piesele country știu când ești trist. ‎Știu când ești slab.
‎Știu când ești vulnerabil ‎și vrei să umpli golul cu ceva.
‎Înainte evitam muzica asta.
‎O priveam în față și îi spuneam:
‎„Ia-ți inimioara frântă și plimbă ursu'!”
‎Dar azi, nu. Să vă explic!
‎Eram în mașină și plângeam așa de abitir, ‎că mi se înnodau lacrimile în barbă
‎și mi se amestecau cu mucii.
‎Cu ‎mocos.
‎Mi se amestecau lacrimile cu ‎mocos
‎și apoi cu ‎babas,‎ cu saliva.
‎Trei lichide diferite îmi țâșneau din cap
‎în același timp.
‎Aveam gâtul ca o ciorbă de burtă. ‎Era nasol.
‎Îmi mai trebuia un strop de lămâie ‎ca să întregesc rețeta.
‎Scoteam sunete urâte ‎și nu voiam să mă aud.
‎Am pornit radioul ‎și am început să-l butonez.
‎S-a oprit la un post de country.
‎Am știut din prima că asta ascult,
‎dar n-am încercat să schimb postul.
‎Mi-am zis
‎că merit să sufăr mai mult
‎pentru greșelile mele ‎și cei pe care i-am rănit.
‎Să cânte!
‎Să cânte cât o putea!
‎Am ascultat country mai mult de o oră
‎și am tras următoarea concluzie:
‎muzica asta country are cel puțin o piesă ‎care i se adresează direct sufletului tău,
‎fiindcă simți că artistul a compus piesa
‎special pentru tine, despre viața ta,
‎atât de detaliate sunt versurile.
‎Jos pălăria în fața cântăreților ‎și artiștilor country!
‎Sunteți foarte pricepuți
‎și înțelegi ‎abia când treci prin asta personal.
‎Mă văicăream acolo, în mașină, ‎când, deodată, aud la radio asta…
‎Sunt șapte zile
‎De când nu ai văzut-o
‎De unde știa că trecuseră șapte zile?
‎Nu ți-o poți șterge din minte
‎Căci orice mărunțiș Pe care-l faci ori spui
‎Îți amintește cum ai îndepărtat-o
‎Și acum stai în mașină
‎Singur-singurel
‎De unde știa?
‎Să-l oprească cineva!
‎Dar nu se oprește și te tot pisează, ‎amintindu-ți ce rahat cu ochi ești.
‎Mai bine te duceai acasă Și ușa o zăvorai
‎Dar tu pe târârtura prin oraș făceai
‎Și acum stai în mașină
‎Singur-singurel
‎Bun. Trece un an.
‎Și îmi tot puneam aceeași întrebare:
‎„Și acum?
‎O iei de la capăt, încerci iar,
‎îți faci o iubită, îți iei o soție,
‎întemeiezi o familie, ce faci?”
‎Și m-am gândit: „Am câini. ‎Deocamdată atât.”
‎Știu cum e și să fii burlac multă vreme,
‎și să fii în cuplu multă vreme.
‎Ambele au avantaje și dezavantaje.
‎Pot vorbi doar din perspectivă masculină.
‎A unor masculi.
‎Ați fost vreodată burlaci atâta timp ‎încât să nu știți dacă e alegerea voastră?
‎Și să vă treziți spunând:
‎„Poate o să rămân singur pe veci ‎și nu mă vrea nimeni.”
‎Nu mă vrea nimeni
‎Unii râd, fiindcă știu pe cineva.
‎Mulți tac, fiindcă așa sunt acum.
‎Apoi observi că uneori era nevoie
‎doar de niște schimbări mărunte,
‎de niște mici ajustări, ‎ca să revii pe piață.
‎De pildă, să-ți schimbi freza. ‎Sau să te îmbraci mai frumos.
‎Poate, nu știu, să începi să faci duș.
‎Cineva observă ‎și decide să-ți dea o șansă.
‎Și ai revenit pe piață.
‎Nu există sentiment mai înălțător
‎decât începutul unei relații, ‎când ești în culmea fericirii.
‎Ești cel mai mare optimist din lume.
‎Nimic nu-ți strică ziua.
‎Chiar dacă pierzi autobuzul spre serviciu.
‎„Vine altul.”
‎Chiar dacă ești concediat. ‎„N-a fost să fie.”
‎Ești în culmea fericirii.
‎Apoi meditezi la viața ta ‎de dinaintea relației
‎și îți amintești ‎cum te uitai la telefonul care nu suna.
‎Credeai că e stricat, nu venea niciun SMS.
‎Niciun mesaj, nimic.
‎Dar, când începi o relație nouă,
‎ca prin farmec, telefonul tău…
‎SMS.
‎Îți apar cifre în rețelele de socializare.
‎Îți vorbesc oameni de pe stradă ‎și spui cu voce tare:
‎„Unde erau toți ăștia când eram singur?”
‎Răspuns: tot acolo erau.
‎Diferența e că tu nu erai așa de fericit.
‎Am descoperit că fericirea
‎e printre cele mai atrăgătoare ‎lucruri din lume.
‎Cine nu vrea să fie ‎în preajma cuiva cu atitudine pozitivă?
‎Înțelegeți? Asta, dacă nu iei COVID.
‎Drăguț, plăcut. O companie minunată.
‎Energie bună.
‎Știți cine observă cel mai bine ‎ce fericit ești ca bărbat
‎când începi o relație?
‎Alte femei.
‎Nu a ta.
‎Altele.
‎Nu pot să nu observe ce fericit ești.
‎Se holbează și te arată cu degetul. ‎„Uită-te la el!
‎Uite ce fericit e!
‎Pun pariu că pot să schimb asta.”
‎Băieți, sângerați în apă ‎și se adună rechinii.
‎Dacă n-ați mai fost vânați,
‎e ceva absolut înfiorător.
‎Fiindcă afli că ești vânat ‎abia când e prea târziu.
‎Îți vezi de treaba ta, ‎ești într-o relație,
‎încerci s-o cultivi și apar ele.
‎Până să-ți dai seama, ‎e prea târziu, te-a prins în mreje
‎și te-a țintuit pe o banchetă din spate.
‎Și te izbește…
‎Te izbește cu…
‎Un pui de rechin
‎N-o să mai ascultați la fel piesa asta. ‎Cu plăcere!
‎Așa sunt eu, generos.
‎Știu.
‎Îmi fac semn. Bine, deci…
‎Netflix mă anunță
‎că programul meu de o oră
‎a depășit durata ‎cu 37 de minute și 30 de secunde.
‎Să continui?
‎Netflix.
‎Lumea și-a spus cuvântul.
‎Din motive juridice,
‎trebuie să spun cu voce tare.
‎Mi-am îndeplinit oficial ‎obligația contractuală
‎față de cetățenii Los Angelesului
‎și de Netflix.
‎Teoretic, spectacolul s-a încheiat.
‎De acum înainte,
‎orice ați auzi, dacă nu vă place ‎sau nu vi se pare amuzant,
‎nu vă puteți supăra.
‎Nu aveți voie. Fiindcă n-ați plătit.
‎Spectacolul s-a încheiat. ‎Acum o ardeți cu Fluffy.
‎Dă-o dracu'!
‎Fluffy!
‎Mulțumesc.
‎O să continui, dar pot să-mi iau un suc?
‎Bine.
‎Măiculiță! Fiți atenți!
‎Scuze!
‎De asta am spus ‎că spectacolul s-a încheiat oficial.
‎Bine.
‎Pentru Los Angeles, regiunile învecinate
‎și toți cei prezenți aici azi,
‎salud!
‎Mai am ceva ce vreau să vă spun
‎înainte să mă apuce iar emoția.
‎Mai devreme, am menționat
‎că sunt unele lucruri
‎pe care nu le știți despre mine ‎și o să le aflați.
‎Și…
‎Te iubesc!
‎Urmează… Și eu te iubesc. ‎Dar poate nu după asta.
‎Să nu mă uiți!
‎Povestea pe care o să v-o spun ‎s-a întâmplat demult,
‎dar după regulile de azi… ‎Asta mă neliniștește.
‎O să vă spun povestea altfel.
‎Vă spun mai întâi sfârșitul ‎și apoi vă spun ce s-a întâmplat.
‎Ca în ‎Războiul stelelor.
‎Dacă vă spun mai întâi sfârșitul,
‎le dau măcar de ales ‎celor care au venit cu copii.
‎De asta… Vedeți? Deja plecați. Înțeleg.
‎Îmi pare rău. Nu mai stați? Bine.
‎Iată finalul poveștii!
‎Când am coborât de pe scenă, ‎eram complet dezbrăcat.
‎Poftim!
‎Așadar, acum 15 ani sau mai bine,
‎țineam un spectacol ‎cu prietenul meu, Martin.
‎Exact.
‎Bagă mare!
‎Aveam spectacol în Orlando, Florida,
‎la un club numit „The Improv”.
‎The Improv e o rețea națională ‎de cluburi de comedie.
‎Sunt două aici, în LA. E o rețea grozavă.
‎Diferența dintre acest club ‎și altele din țară
‎e că artiștii comici au garderoba ‎chiar pe scenă.
‎Mai mult, e și la etaj.
‎Se deschide o ușă și cobori pe scenă.
‎Martin era gazdă și m-a prezentat.
‎„Gabriel Iglesias!”
‎Și vin eu cu poponeața mea de Cenușăreasă, ‎în jos pe scări.
‎Mi-a dat microfonul, m-a îmbrățișat
‎și mi-a șoptit la ureche:
‎„Comandă o tequila! ‎Îți explic mai târziu.”
‎Bine.
‎Îmi încep spectacolul ‎și trec 30 de minute.
‎Și…
‎Uitasem complet ce îmi spusese Martin.
‎Văd ceva vânzoleală cu coada ochiului, ‎mă întorc
‎și îl văd pe Martin, care făcea așa.
‎Îmi zic: „Aoleu, am uitat.”
‎„Aș trage o dușcă de tequila ‎în clipa asta.”
‎Și vine Martin cu tava.
‎Pe tavă, două țoiuri.
‎Am crezut că vrea să cinstesc cu publicul.
‎Cine știe? Era marți.
‎Vine în primul rând
‎și am crezut că la spectacolul lui ‎se uitase după o tipă din față
‎și voia ca eu, prietenul lui, ‎să-i organizez momentul magic
‎ca să ciocnească o tequila cu ea, ‎s-o impresioneze și apoi să… știți voi.
‎Martin!
‎Un pui de rechin!
‎Mă uit la fată și îi zic: ‎„Amicul meu vrea să ciocniți.”
‎Ea era încântată, fericită. Zice: „Bine!”
‎Martin o aude și plusează.
‎„Să bem din buric!”
‎Ea se ridică și zice: „Bine!”
‎Publicul era uluit.
‎Eu făceam: „Ce naiba?”
‎Martin ia o lămâie de pe tavă ‎și se freacă pe gât cu ea.
‎Apoi presară sare.
‎Ea îi înșfacă lămâia
‎și se freacă pe tot pieptul cu ea,
‎ca o târfă ce era.
‎Cât ai clipi, se giugiuleau lângă scenă ‎și publicul era în delir.
‎Martin!
‎Au plecat împreună. Ce dracu'?
‎Nici nu-mi băusem tequila!
‎Trec câteva minute și apare un tip.
‎Urcă pe scenă cu un țoi
‎și zice: „Fluffy, ia-o pe a mea!”
‎Și mi-a dat băutura lui.
‎Zic: „Mersi, frate! Sunt recunoscător.
‎Ar ridicat paharul și am zis: ‎„Pentru Orlando!”
‎Toți au ovaționat.
‎Am dat tequila te gât, iar ovații,
‎i-am înapoiat paharul, ‎am bătut cuba și a plecat.
‎Mai trec câteva minute și apare alt tip.
‎Tot cu un pahar.
‎Nu un țoi, un pahar normal.
‎Vine în față, ridică paharul și zice:
‎„Fluffy, ia-l pe al meu!”
‎Am înșfăcat paharul, ‎care era plin de ceva negru.
‎Zic: „Ce-i asta?”
‎Zice: „Jäger.”
‎„Poftim?”
‎„Jäger!”
‎Mă speriase, fiindcă nu mai închidea gura.
‎„Jäger!”
‎Am mirosit băutura, părea dulce. „E bună.”
‎Am ridicat paharul și am zis:
‎„Pentru Orlando!”
‎Toți au ovaționat, ‎apoi am dat pe gât paharul de Jäger.
‎Avea gust de analgezic expirat!
‎Era groaznic.
‎Tipul zice: „Cum ți s-a părut?”
‎N-am vrut să-l jignesc.
‎Îmi dăduse paharul lui. ‎Am strâns din dinți și am zis:
‎„Bun, dar a intrat pe partea cealaltă.
‎„E pentru tuse! Calmează tusea!”
‎I-am înapoiat paharul, l-a luat
‎și apoi l-a ridicat și a făcut …
‎A lins toată gura paharului.
‎Văzusem destule seriale polițiste.
‎Știam că, dacă făcea o infracțiune, ‎mă implica.
‎Zic: „Frate, ce faci cu paharul?”
‎N-a vrut să-mi spună. Doar râdea.
‎Eu mă țineam după el, cu întrebări. ‎Nu voia să-mi spună.
‎Nu eram atent.
‎Nu observasem că se formase o mică coadă
‎la marginea scenei,
‎oameni care țineau păhărele cu Jäger.
‎Problema mea e că sunt băutor.
‎Evident.
‎Și am o regulă.
‎Dacă sunt așezat la bar, ‎într-un mediu unde se bea,
‎și cineva îmi oferă un păhărel, nu refuz.
‎Mulțumesc, accept păhărelul ‎și îi spun barmanului: „De la cine e?”
‎Ca să privesc persoana și să-i mulțumesc,
‎să mă vadă bând și să știe ‎că băutura nu s-a irosit.
‎Mi se pare un compliment.
‎E minunat când ți se oferă de băut.
‎Când ofer cuiva un pahar, ‎o fac cu cele mai bune intenții.
‎Și dacă persoana e la bar și refuză,
‎mă simt jignit.
‎„Scârbă!”
‎Nu vreau să fac pe cineva să se simtă așa,
‎deci, dacă sunt ‎într-un mediu unde se bea, nu refuz.
‎Stabilisem deja
‎că mă aflam într-un mediu unde se bea.
‎Băusem două rânduri.
‎Vedeam coada
‎și căutam ajutor, fiindcă era prea mult.
‎M-am uitat după paznici ‎și am strigat: „Paza!”
‎Au văzut, dar erau total pe dinafară.
‎Cică: „Să vă ajut să beți?” ‎„Nu, idiotule!”
‎Martin dispăruse, paza era pe dinafară, ‎rămăsesem pe cont propriu.
‎M-am dus și am început să beau.
‎Ridic primul țoi: „Pentru Orlando!”
‎Pac!
‎Al doilea: „Pentru Orlando!”
‎Pac!
‎Al treilea: „Pentru Orlando!”
‎Pe la al optulea țoi, bălmăjeam:
‎„Pentru Nanando!”
‎Pac!
‎După vreo 12 țoiuri, ziceam: ‎„Pentru Armando!”
‎Pac!
‎Am băut 17 țoiuri de Jäger.
‎Deja oamenii nu mă mai urmăreau
‎de dragul scheciurilor mele,
‎se uitau la un dezastru ambulant
‎și voiau să vadă cum se termină.
‎Ajunsesem la numărul 18.
‎Când m-am întins să-l iau,
‎cineva din spate a strigat: „Jos textila!”
‎Am zis: „Dă-ți-o tu jos!”
‎Și s-a ridicat iubitul ei.
‎„O să dea jos tot ce dai și tu.”
‎Și, deodată, s-a pornit petrecerea.
‎Fata a urcat pe scenă.
‎Era frumoasă.
‎După Jäger.
‎Stătea lângă mine pe scenă, ‎dar deja eram așa de spart,
‎că abia mai vorbeam.
‎Publicul a început să scandeze:
‎„Jos textila!”
‎Zic: „Na!” Și scutur un pantof.
‎Ea dă jos o sanda.
‎Scot celălalt pantof, ‎ea scoate cealaltă sanda.
‎Și am pornit umăr la umăr.
‎Eu am ajuns în chiloți.
‎Ea, într-un sutien de sport și chiloți.
‎Era rândul ei. Știam toți.
‎Presimțeam că aș putea avea necazuri,
‎fiindcă instigam.
‎Făceam…
‎„O să vedem ceva!
‎Nu știu ce, dar o să vedem ceva.
‎Ori balcoane, ori păsărică.
‎Ceva o să fie.”
‎Când au auzit de păsărică…
‎a fugit de pe scenă.
‎Și am rămas eu, în chiloți.
‎Fără niciun ajutor.
‎În sfârșit, a venit prietenul meu.
‎Martin iese pe ușă, coboară scările
‎și îmi ia microfonul.
‎Zice: „Urcă!”
‎Eu nu eram atent, mă uitam în jos.
‎Eram praf. Așa eram.
‎Arătam ca finalul unui meci ‎de Mortal Kombat.
‎Nu mă uitam la Martin, ‎care m-a bătut pe piept: „Alo!”
‎Și i-am văzut fața.
‎Era plină de sare.
‎De târfă ce e.
‎Martin zice: „Urcă imediat!” „Bine.”
‎Încep să urc scările, ‎dar nu pot, de beat ce sunt.
‎Așa că mă apuc să urc de-a bușilea. ‎Ca la fotbalul american, în patru labe.
‎M-am cățărat de-a bușilea pe scări ‎și, când am ajuns sus, toți au ovaționat.
‎„A reușit!”
‎Eu, bucuros.
‎Martin se străduia să mă ia de acolo.
‎Zice: „Încă un rând de aplauze ‎pentru dl Gabriel Iglesias!
‎V-a dat tot ce a putut!
‎Aproape că s-a dezbrăcat pentru voi!”
‎Atunci am auzit:
‎„Aproape.”
‎Și mi s-a ițit un drăcușor pe umăr.
‎Îl chema „Jäger”!
‎Și, din capul scării, ‎zic, nici una, nici două:
‎„Ia fii atent!”
‎Și am aruncat cu chiloții în Martin.
‎Jumătate din public ‎mi-a goliciunea văzut din profil,
‎jumătate l-a văzut pe Pikachu.
‎Problema, când povestești așa ceva,
‎e că oamenii ‎i-au pus la îndoială autenticitatea.
‎Au zis: „Cum e posibil ‎să-ți amintești așa ceva
‎în asemenea detaliu, după atâta băutură?”
‎Și, sincer, nu-mi amintesc.
‎Dar am înregistrat spectacolul.
‎Așa că știu foarte bine povestea.
‎„O să dea jos tot ce dai și tu.”
‎O știu perfect.
‎De-a lungul anilor, am tot fost întrebat
‎dacă e adevărat ce povestesc.
‎„Auzim tot felul de trăsnăi.” ‎Despre mine și Snoop Dogg.
‎Despre Martin. Aventuri. Despre fiul meu.
‎Oamenii se întreabă dacă aceste povești
‎sunt reale sau nu.
‎În ultimul spectacol am atins subiectul.
‎Mă săturasem de întrebare,
‎așa că, pentru a le închide gura, ‎la finalul spectacolului,
‎am prezentat câte o fotografie ‎pentru fiecare dintre povești,
‎ca să se știe că sunt autentice.
‎Iar în seara asta…
‎nu fac excepție.
‎Așadar…
‎Chiar am fost gol pe scenă?
‎Ryan, apasă pe buton!
‎Fac mișto de voi.
‎Doamne, chiar ați crezut că o să vedeți!
‎Scuze, m-am distrat și eu.
‎Doamne!
‎Începeați să vă foiți: ‎„Nesimțitule! Sunt copii aici!”
‎Doamne!
‎Principala întrebare ‎legată de spectacole e:
‎„Cum îți vin ideile?”
‎Ideile îmi vin simplu.
‎Nu mă așez să scriu glume.
‎Nu mă pricep la asta. ‎Întrebați la Academia de Film!
‎Eu trăiesc experiențe, ‎apoi urc pe scenă și le împărtășesc,
‎iar uneori lumea râde, ‎iar dacă râde păstrez gluma.
‎Dacă nu râde, ‎o rafinez până provoacă râsete.
‎Acum mai bine de 15 ani, ‎prietenul meu, Ivan, care mi-e…
‎Mi-e cel mai vechi angajat.
‎Nu în sensul că e moș. ‎E de mult în viața mea.
‎De la bun început.
‎Inițial, treaba lui era să-mi înregistreze ‎spectacolele cu camera de luat vederi.
‎Faptul că spun „cameră de luat vederi” ‎arată momentul în timp.
‎Unii probabil se întreabă ce e aia. ‎Un Snapchat de pe vremea noastră.
‎Așadar, Ivan înregistra spectacolele
‎și punea bine camera, trepiedul ‎și casetele, într-o geantă.
‎Era masivă. Nu era ca un telefon.
‎Ne întorceam la hotel, ‎scotea protecția din spatele televizorului
‎și conecta camera, apoi ne uitam.
‎Așa îmi revizuiam materialele.
‎Într-o seară, am ieșit la cină.
‎Ivan, cu geanta.
‎Ne-am întâlnit în holul hotelului.
‎Ivan și-a uitat geanta cu camera în hol.
‎Ne-am dus la cină, ne-am întors, ‎și geanta dispăruse.
‎N-am mai recuperat caseta.
‎Știu că unii spun acum: „Ce convenabil!
‎A dispărut caseta cu el în pielea goală.”
‎Dar vă răspund: ‎„De ce aș născoci așa o poveste
‎care mi-ar dăuna credibilității ‎sau imaginii?”
‎N-am nevoie de cinci minute de râsete.
‎Am nevoie să nu existe caseta.
‎Știu că undeva există o filmare ‎cu mine într-o situație foarte jenantă,
‎pe care o regret.
‎Și știu că, la difuzarea ‎acestui spectacol pe Netflix,
‎o să-l vadă mulți oameni
‎și poate că printre ei ‎e persoana care are filmarea.
‎Aș vrea să îi spun acelei persoane ‎chiar acum, în sufrageria sa,
‎că știu că are filmarea.
‎Am 50.000 de dolari
‎special pentru tine.
‎Hai să-i încasezi!
‎În ultimii 25 de ani, ‎an de an mi se pune aceeași întrebare.
‎„Gabriel, de când faci comedie,
‎care a fost ‎cel mai tare moment din cariera ta?”
‎Și niciodată nu încerc
‎să scot în evidență ceva anume,
‎fiindcă au fost atâtea momente fantastice
‎în ultimii 24 de ani.
‎Înțelegeți?
‎Sunt foarte bucuros ‎că mama a luat parte la multe,
‎că și-a văzut fiul cunoscând succesul,
‎că a crescut un om ‎cu respect față de oameni,
‎care și-a urmat visul.
‎Mereu am…
‎N-am vrut să dau un anumit eveniment, ‎o anumită dată sau ceva anume
‎când eram întrebat:
‎„Care a fost ‎cel mai tare moment din cariera ta?”
‎Problema e că, după mine,
‎dacă mi-ar pune cineva întrebarea luni…
‎„Gabriel, care a fost ‎cel mai tare moment din cariera ta?”
‎Cred că aș ști răspunsul.
‎Scuze, nu încerc să vă aburesc.
‎Nu e cel mai tare moment din cariera mea.
‎E cel mai tare moment din viața mea.
‎Dacă mor mâine, ‎am făcut tot ce mi-am dorit
‎și ceva în plus.
‎În clipa asta ‎rămâne de spus doar un lucru.
‎M-a oprit poliția într-o noapte, ‎când ieșeam de la drive-thru Krispy Kreme.
‎Făcusem stânga în loc de dreapta,
‎dar n-am fost atent din cauza caserolei.
‎Ziceam: „Ce-ți fac când ajungi acasă! ‎N-ai fost deloc cuminte!
‎Deloc n-ai fost cuminte.”
‎Nu eram atent și am virat greșit.
‎„Pe mai târziu!”
‎Polițistul abia se mișca. ‎Zic: „Bine. Prea se lungește.”
‎Am luat caserola și am deschis-o.
‎Exact când s-o desigilez, ‎polițistul vine la geam.
‎„Știți de ce v-am oprit?”
‎Mi-a dat-o la fileu. ‎Am zis: „Ai simțit mirosul!”
‎Los Angeles.
‎Te iubesc!
‎Ești căminul meu.
‎Îți mulțumesc pentru 25 de ani!
‎Îți mulțumesc ‎pentru cea mai tare seară din viața mea.
‎Nu te voi uita niciodată.
‎Îți mulțumesc.
‎Mulțumesc.
‎Dedic acest spectacol ‎în amintirea lui Vincente Fernandez!
‎Muchísimas gracias!
‎Doamnelor și domnilor, ‎aplaudați-l pe Martin!
‎MULȚUMIRI, LOS ANGELES ‎#FLUFFYAFOSTAICI
‎Aplaudați-l pe omul ‎care a scris istorie astă-seară!
‎Voi și Gabriel Iglesias!
‎Tot ce vă pot spune acum ‎e că acest ‎cabrón,
‎Gabriel Iglesias, v-a adus împreună ‎ca să uniți Los Angelesul!
‎Toate culorile, toate rasele,
‎toate credințele,
‎toate clasele și toate cartierele,
‎cu toții sunteți uniți prin râs
‎datorită domnului Gabriel Iglesias,
‎doamnelor și domnilor!
‎Ascultați-mă, voi, ‎toți cei care aveți un vis,
‎vedeți trei puști mexicani
‎din cartier, ‎cabrones,‎ da?
‎East Los Angeles!
‎East Los.
‎Long Beach!
‎Wilmington!
‎Exact.
‎Vă spun eu,
‎dacă noi ne-am putut urma visul, ‎puteți și voi, ‎cabrones!
‎- Vă rog! ‎- Oricare ar fi!
‎- Nu vă dați loviți! ‎- Nu vă lăsați descurajați!
‎Nu vă dați loviți!
‎Dacă noi am putut, ‎por favor!
‎Știu că în seara asta ‎cineva va urmări spectacolul
‎și va găsi inspirație să facă ceva măreț.
‎Știu că acum câțiva ani
‎eram în Philadelphia ‎și l-am văzut pe Kevin Hart
‎în fața unui stadion de fotbal, ‎într-un astfel de spectacol,
‎și am zis: „Dacă el poate, pot și eu.”
‎Așa că sper că în seara asta
‎cineva să ne vadă și să zică: „Pot și eu.”
‎Orice ați visa, urmați-vă visul!
‎Munciți pe brânci, ‎faceți sacrificii, dar urmați-l!
‎Subtitrarea: Liana Oprea
‎Martin, chiar s-a dezbrăcat de tot?
‎Dacă s-a dezbrăcat?
‎N-aveai loc de boașele lui!
‎FLUFFY SE VA ÎNTOARCE…