Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kan du säga ditt namn?
Martin Moreno.
Men du känner mig kanske som…
Martinnnnn!
Jag har turnerat med Gabriel Iglesias i över 20 år.
Martinnnnn!
Och han har skrikit ut mitt namn i över 20 år.
Skynda på, Martinnnnn!
Det är längre än de flesta äktenskap. Det är en vinst.
Det har varit en otrolig resa.
Vi har gått från garage, klubbar, vardagsrum,
till teatrar, arenor runt om i världen,
och nu en stadion.
Det sägs att humor är subjektivt,
men när du säljer slut en stadion,
så är det inte subjektivt längre.
Vad kan folk vänta sig?
En av de största showerna Los Angeles någonsin skådat.
Och vad du än gör, se till att stanna kvar till slutet.
Du kommer vilja se hur detta slutar.
Vad mer kan man säga?
Utan vidare utlägg,
live från Dodger Stadium, Gabriel Iglesias!
EN KOMEDISHOW FRÅN NETFLIX
STADIUM FLUFFY LIVE FRÅN LOS ANGELES
Los Angeles!
GEMENSKAP GENOM SKRATT
Fluffy!
Vi gjorde det.
Jag gjorde det inte, vi gjorde det.
Tack så mycket.
Tack så otroligt…
Det är liksom: "Han vill gråta." "Ja, det vill jag."
Knappt 30 sekunder på scen och redan…
Tack så mycket.
Tack.
Vissa av er har just fått veta att Martin är verklig.
För nu syns han äntligen, eller hur?
Och för mexikaner ser han ut som Machete.
Eller Marco Antonio Solís.
För vita mer som Big Lebowski.
Wow! Detta är underbart. Martin ljög inte alltså.
Vi började uppträda i garage och på grillfester
quinceañeras och bröllop och…
och nu är det liksom som… vi känner oss hemma här.
Showen ikväll blir den största jag gjort
utan tvekan.
Och jag är glad att ni alla är här.
Detta är…
Efter Covid hade jag ingen aning om något.
Vet ni vad jag menar?
Det enda bra jag har att säga om 2020 för egen del
är det faktum att jag, på något sätt, lyckades tappa 32 kilo.
Tack. Javisst.
Ja, jag tappade 32 kilo.
Folk frågar: "Vad är hemligheten?"
"Vadå hemlighet, de stängde restaurangerna,
det är hemligheten."
Hemligheten är att jag inte kan laga mat.
Jag satt hemma och lagade korv i en smörgåsgrill…
Vi var på turné i Kalamazoo, Michigan,
när vi fick höra att vi måste åka hem
Vi åkte hem och satte på teven.
Och såg på när de ljög för oss.
Jag tror inte på konspirationer, men vad sa de?
"Bara två veckor."
Det är allt, sa de, två veckor.
Eller hur? "Gott folk, vi ber er
stanna hemma i två veckor med familjen,
bara två veckor, medan vi reder ut allt."
"Dr Anthony Fauci har gett oss nya riktlinjer."
"Bara två veckor, det är allt vi behöver, bara två veckor."
Jag ber om ursäkt för att jag använder en stereotypiskt vit röst.
Men det var den de använde.
För det är den vi lyssnar på i krislägen.
Det kan inte bli någon annan.
Omöjligt…
"Hörru mannen, håll käften och lyssna!
Max två veckor jag svär, ok?
Gå hem till morsan och farsan.
Och om Covid kommer på besök,
säg: 'Alltså, han inte är hemma.'"
"Kom tillbaka senare."
"Max två veckor."
En annan röst vore omöjligt.
Det vore otänkbart…
"Hörru, lyssna jävligt noga nu.
Pallra dig hemåt och sätt dig på röven.
Sitt på röven och om Covid dyker upp vid din dörr,
ge henne vad hon tål rätt i fejjan."
"Bara två veckor."
En annan röst vore omöjligt.
Omöjligt…
"Okej, lyssna noga, det här är vad som kommer hända.
Du ska gå hem, du ska va med din familj och dem, okej?"
Ni vill inte skratta åt den svarta rösten?
Det är era skuldkänslor, inte mina, jag är okej.
Jag är okej.
Men bara två veckor, sa de.
Och två veckor blev till två månader,
och sedan till ett halvår, sedan till mer än ett år.
Och allt eftersom berättade de vilka som var mest i riskzonen
när det gäller Covid-19.
Det visar sig att det är folk över 45.
Överviktiga.
Ja, här kommer det.
Diabetiker. Nä, är det sant?
Störst risk löper latinos och afroamerikaner.
Jodå. Hejdå.
Det visar sig att jag har 85 % av de tillstånd som ökar risken.
Över 45, överviktig, diabetiker, högt kolesterol, högt blodtryck.
Covid verkar vara min perfekta tindermatch.
Äntligen vill nån svepa höger,
och hon heter Corona.
Javisst.
Mask gäller fortfarande.
Vissa är för, vissa är emot.
På vissa ställen måste man ha det,
på andra inte.
Det största klagomålet jag hört om maskerna
är att masken luktar konstigt.
Jag måste tala om en sak för dig, det är inte masken som luktar.
Det är du som luktar.
Du känner nu lukten av det som alla påpekat för dig under alla år,
och äntligen röker du samma saker som vi.
Jajamen.
Jag ska vara ärlig, min mask luktar jättegott.
Min mask luktar oreos och tres leches-kaka, är ni med?
Luktar man på min mask just nu,
så kommer man Krispy Krema ned sig i brallan,
Jag vill lägga upp den på OnlyFans
för att tjäna pengar.
Vissa förstår vad jag menar? Pervo…
Det jag tänker säga nu
är inte politiskt på något sätt.
Så tolka det inte så.
Vaccinet.
Kolla på er: "Åh nu börjas det
Nu börjas det, jag visste väl det.
Han har 'booster' skrivet i pannan."
Ni gör vad ni vill med era kroppar.
Jag ska bara berätta en historia.
Jag är vaccinerad, jag försöker inte verka cool.
Jag säger bara detta för,
ni vet, jag har 85 % av de underliggande riskfaktorerna.
Jag spelar tärning vid det här laget.
Dessutom ville jag jobba.
Jag tog vaccinet, men det var en sådan där grej
ni vet, i början om man ville ta vaccinet,
så var det inte så lätt att få det.
Man behövde boka tid.
Man kunde inte bara dyka upp.
För jag försökte.
Jag försökte med ett leende. "Hej, hej!"
Det funkar tydligen bara på Red Lobster-restauranger.
På Red Lobster kan jag dyka upp klockan åtta på en lördag.
"Har du bokat?"
"Det är Fluffy, baka kakorna!"
Men för vaccinet fick jag boka tid som alla andra.
Det var en sån där mobil station.
Med en liten intercom.
"Kan jag hjälpa dig?"
Detta verkar mycket bekant.
"Jo, jag vill ha…
en stor dos vaccin."
-Pfizer/Moderna? -Jag har en kupong.
"Den som är gratis."
"Kör fram till fönstret." Jag kör fram.
Killen står med skyddsdräkt,
hela kitet, ni vet…
Du sträcker fram armen, och blir harpunerad.
Och sen måste man vänta
i 10 till 15 minuter ifall man skulle få en allergisk reaktion.
Så jag sitter i bilen och har radion och AC:n igång,
så sneglar jag åt sidan och ser ett gäng demonstranter.
Det är helt okej.
Man har rätt att demonstrera, det är jag helt för.
Men jag har problem med demonstranter som kommer fram
till en och är aggressiva.
Så det här är vad som hände.
Jag kollar på demonstranterna, och råkar möta blicken hos en av dem.
Jag sitter där i min bil.
Jag bara: "Vad?"
Kvinnan vars blick jag mött, börjar plötsligt gå mot mig.
Jag bara: "Helvete."
Hon kommer fram till bilen och börjar bråka direkt.
Jag har aldrig upplevt att en främling varit så arg på mig.
Hon kommer fram och säger:
"Du är dum i huvudet!
Hur kunde du ta vaccinet!
Du har ingen aning om vad du precis stoppat i kroppen, jävla idiot."
Jag var mållös.
Jag sa: "Du, jag äter chorizo."
Du vet inte vad vaccinet måste jobba sig igenom
för att ens kunna ha en gnutta effekt.
Det möter åratal av chorizo, chicharrón, carnitas,
carne asada, varmkorv, mortadella, Spam, menudo,
caldo de res.
Vaccinet får löpa gatlopp.
Men ovanpå allt detta,
så försöker vi göra en deal med Netflix
om en ny show.
Och under pandemin, särskilt under 2020,
var det inte möjligt att samlas i en liten grupp,
eller en hel stadion.
Så, Netflix var tydliga.
"Vi behöver en ny show så snabbt som möjligt, okej?"
Detta var precis innan… Squid Game fanns inte än.
Ni vet…
Rött ljus
"Det där var rasistiskt." Nej, det var mitt i prick.
Så Netflix sa: "Så fort det finns möjlighet
att spela in en ny show, så behöver vi den."
Så tiden gick,
och det dök upp två tillfällen i slutet av 2020 då vi kunde spela in en show.
Den ena i Florida och den andra i Texas.
Några från Texas hurrar i publiken?
Ni kan hurra bäst ni vill. Det var där jag fick Covid.
Ja, jävla töntar.
Så…
Såhär gick det till.
Jag hade gjort shower i Texas tidigare,
men aldrig i San Antonio,
så planen var att spela in en show i San Antonio
för den nya showen för Netflix.
Vi kunde inte resa runt alltför mycket.
Och de sa hela tiden till oss: "Stanna i er Covid-bubbla."
"Stanna i bubblan."
Så för att vara så förutseende och försiktiga som möjligt,
åkte vi dit som ett lag,
och vi sa:
"Vi ska på ett residens i San Antonio under 30 dagar."
"30 shower på 30 dagar, och på den sista dagen,
spelar vi in för Netflix."
Så fick jag chansen att uppträda igen,
det hade gått över ett år sedan jag stod på scen.
Så vi kommer dit och de gav mig ett val:
"Vill du bo i ett hus eller på hotell?"
"Jag har aldrig bott i Texas förut,
jag vill testa att bo i hus."
Så de fixade en fin Airbnb, och ni vet,
det var jag, Martin, Alfred, min vän Rick, vi var fyra.
Det var som en mexikansk version av The Real World.
Så vi är tillsammans i ett stort hus.
Alla får varsitt rum,
jag får såklart det största rummet.
Och… ni vet.
Och ni bara: "Nä!"
Jo!
Så jag öppnar dörren, slår på ljuset… klick!
Jag bara: "Det här är ett vackert rum."
"Wow! Kolla vad stort det är."
Och då märker jag att det finns ett hål i väggen.
Jag tänkte: "Vad konstigt."
Så jag går fram till väggen,
och då inser jag att det inte är ett hål,
det är en enorm kackerlacka.
Jag överdriver inte
när jag säger den var så här stor.
Så stor var kackerlackan.
Jag har tidigare använt det här måttet för att överdriva,
men jag överdriver inte när jag säger att denna cucaracha var så här stor.
Och tänk inte nu: "Är han för fin för kackerlackor?"
Nej! Jag växte upp med kackerlackor.
Min mamma och jag bodde i slummen.
Vi hade kackerlackor, men de var annorlunda.
För det första var de så här stora.
Och i Kalifornien är kackerlackorna annorlunda ska ni veta.
Till exempel skingrar de sig när man tänder lamporna.
Den här i Texas bara chillade.
I Kalifornien reagerar de på ljud och rörelse.
"De skingrar sig!"
Jag prövade att hantera denna kackerlacka från Texas på kaliforniskt vis.
Jag sa…
Och kackerlackan bara: "Vad?"
Det är jag som är i hans rum, inte tvärtom.
Och då kom min turnéledare in i rummet,
och hon frågar: "Är allt okej med boendet?"
Jag sa: "Rummet är jättefint, men alltså kolla på väggen."
"Aha, det är ett hål i väggen!"
Jag sa: "Ta en närmare titt."
Hon går fram till väggen och bara: "Oj, vilken stor jävla kackerlacka."
Jag: "Tycker du det är okej?"
Hon sa: "Han är ju inte i mitt rum."
Hon märker att jag är upprörd av kackerlackan, så då säger hon:
"Ska jag ta hand om din lilla vän åt dig?"
Det känns lite förnedrande,
för jag är en stor kille och hon är typ 155 cm.
Så hon bara: "Flytta på dig."
Hon tar av sig skon och ställer sig på en stol,
och hon tar sats och typ,
Soy la 69
Fullträff.
Släpper skon, tar på sig den.
Jag tittar på väggen,
och den rör sig ännu.
"Du har gjort vår vän arg."
Hon blev defensiv.
"Idiot, rond två!"
Så hon kliver upp på stolen med skon
och tar sats,
och precis när hon ska slå till igen…
så börjar den flyga.
Den var typ från Harry Potter!
Kolla, kolla!
Hon ger mig kalla kårar.
Så i vilket fall, vi har varit där i 27 dagar.
Och på den 27:e dagen,
i ett filmteam på 30 personer,
så var jag den enda som testade positivt för Covid-19.
Ingen annan fick det.
Inte Martin, inte Alfred, ingen.
Jag sa: "Jag fattar inte hur det hände."
Martin sa: "Det måste varit kackerlackan."
Men förutom att hantera covid…
och förresten, jag ber om ursäkt till staden San Antonio
för jag skulle ju spela in en show med er,
och av uppenbara skäl kunde vi inte göra det.
Jag hoppas att ni förstår varför jag var tvungen att göra detta ikväll.
Utöver att hantera Covid, vaccinsituationen,
så får jag reda på att någon försöker utpressa mig på pengar.
Det var inte ens min familj.
Jävla skit, lyssna på det här.
Min manager ringer
och säger att någon kontaktat oss
och säger att de har en video
där jag beter mig "olämpligt" med några fotomodeller.
Ja, ni ser? Kolla på dem.
Ni är är precis som jag.
Jag bara: "Jag vill också se den."
Jag vill inte förolämpa de kvinnor
som gett mig en chans.
Men ingen av dem var modell.
Möjligen några cochinas från West Covina.
Men de var inte modeller.
De var bara goda medborgare. Tack.
I vilket fall sa de att före klockan 9 på morgonen
måste jag överföra 50 000 $ till ett konto
eller så ger de videon till TMZ
och min karriär kommer vara över.
När jag fick höra detta, var klockan redan 18.00.
Så fristen var redan över.
Så jag slår på tv:n för att se om jag fortfarande har ett jobb.
Ni känner ju uppenbarligen inte till detta
för det fanns ingen video.
De försökte skrämmas för att komma åt pengar.
Det enda skälet till att jag berättar detta är…
bara 50 000?
Seriöst? Är det vad min karriär är värd?
Missförstå mig inte, 50 000 är mycket för många.
Det är mycket pengar,
men om man ger sig på en kändis,
så är 50 000 ganska lite.
Som en jämförelse, de gjorde samma sak mot Kevin Hart.
Och Kevin Hart blev krävd på tio miljoner.
Tio miljoner.
Då vet jag min plats
på komedivärldens succéskala.
Kevin Hart är tio miljoner,
och jag är typ en billig rabattkupong.
-Var har du skaffat din utpressning? -På rea hos Lidl.
Femtio tusen dollar.
Man kan inte ens köpa en Escalade för 50 000 $
Det bästa man kan få är typ en Hyundai Sonata.
Billigaste modellen.
Man måste veva ned rutan för hand.
Femtio tusen dollar?
Men… för att vara lite positiv,
jag lyckades hålla mig sysselsatt under pandemin.
Jag spelade in en film i vardagsrummet.
Jepp. Och inte ens från Pornhub.
Filmen visas redan på bio.
Den heter Space Jam, det är den med LeBron.
Los Angeles, ni skådar den nya rösten bakom Speedy Gonzales.
Tack.
Jag tycker det är kul att de valde den långsammaste mexikanen
för att spela den snabbaste, fattar ni?
Och två veckor efter jag fick rollen,
så får jag höra att de försöker cancella Speedy Gonzales.
De var ute efter två tecknade karaktärer.
Pepé Le Skunk och Speedy.
Pepé kan jag förstå.
Han är en tafsare.
Ni vet, han försöker gömma det med lite: "Oh-oh, mon chéri."
"Mon chéri."
Jodå.
Men vad har Speedy Gonzales gjort?
Han är Mexikan och han är snabb. Det är väl inget brott.
Det betyder säkerhet i Montebello.
Så jag sa: "Jag kan inte låta dem skada Speedy.
De får inte cancella."
Jag försvarade honom. Och jag hade inget annat jobb.
Jag använde det enda sättet jag kände till för att försvara honom.
Jag använde Twitter.
Alltså, Twitter är en läskig plats.
Jo, det är det.
Man använder bara Twitter för att bråka,
så en kompis sa: "Om du vill ha uppmärksamhet,
använd en hashtag." Så jag gjorde det.
Jag skrev en tweet som löd: "Hallå #cancelculture."
"Jag heter Gabriel Iglesias,
och jag är Speedy Gonzales nya röst."
"Ni kan varken cancella eller springa ifatt mig."
Och så publicerade jag det.
Jag visste inte att när man använder Twitter
för att börja bråka,
så är det bråk man får.
Jodå.
Varenda nyhetsbyrå skrev om min tweet
och skrev en story om cancelkultur.
ABC, NBC, CBS, CNN.
Jag borde nog använt stavningskontroll.
Min familj ringde.
"Är du dum i huvudet? Lär dig stava ordentligt!"
Herregud.
Till och med Fox News hade en story om min tweet.
Fox News.
Vet ni hur jag vet det?
Min busschaufför Dave ringde.
Han var jätteglad.
Han sa: "Fluffy, för fan, jag har aldrig varit stoltare.
Du gjorde det. Du är med i Fox News."
Jag sa: "Larva dig inte."
Han bara: "America."
Och Warner Bros. Pictures hörde av sig och tackade,
och strax var jag i ett zoom-samtal.
Vi fick alla vänja oss vid zoom,
och visst är det praktiskt?
Det ser bara detta.
Så för att roa mig själv, när jag var på zoom,
så körde jag Nalle Puh.
Fattar du inte skämtet, fråga de som skrattar
för det finns ingen återvändo när man kör Nalle Puh.
Jag strödde babypulver över hela huset.
Det var som ett avsnitt av Narcos.
Så jag har ett zoom-samtal
med regissören, författaren och producenten för Space Jam.
Och de är jättesnälla, stöttande, jätteschyssta.
De sa: "Gabriel, tack så mycket
för att du lånar ut din röst.
Vi uppskattar att ha dig med.
Om du har några frågor, säg till."
"Tack."
-Vi har en fråga till dig. -Okej.
"Vad tänker du om Speedy Gonzales röst?"
Jag svarade: "Hur menar ni?"
"Jo, du vet vissa tycker den är lite stereotypisk.
Vad tycker du?"
Jag sa: "Ni har inte träffat min familj."
Jag kan inte tala för alla som är bruna,
men hemma när jag växte upp,
så hade vi inte en negativ bild av Speedy Gonzales.
Faktum är att han var den enda vi kunde identifiera oss med när vi växte upp.
Det var han och den lilla humlan i Simpsons.
"Gabriel, vi tänkte att du kanske skulle kunna
använda din riktiga röst för karaktären?
Kanske modernisera honom en smula för nya tider."
Jag sa: "Inte för att vara respektlös,
jag uppskattar att ni ger mig makten
att omtolka en så ikonisk karaktär,
men när folk går och ser filmen,
ska de inte tänka på mig,
jag vill att de ska tänka på Speedy Gonzales."
Så jag sa: "Snälla behåll originalrösten."
Och då frågade de:
"Men tror du att du kan göra rösten?"
Hur fick jag rollen?
Jag provspelade ju inte för rollen, de ringde bara upp mig.
Jag antog att de visste att röster är min grej
och att jag skulle klara detta.
Så jag sa: "Varför valde ni mig
om ni inte visste att jag kunde…"
"Aha."
"Ni behövde en brun sköld om det skulle bli problem?"
Och alla tre i samtalet bara…
Jag sa: "Oroa er inte, ni får två i ett med mig.
Ni får en riktig mexikan och ni får någon som kan göra rösten."
Så… javisst.
Just det.
Så innan jag vet ordet av, så går en ljudperson,
den som spelar in ljud hos Warner Bros, med i samtalet.
Det enda jag vet om den här killen
är att han är högljudd.
Han kommer in och säger: "Gabriel Iglesias, hur mår du?"
Wow!
"Hur är läget?"
"Jag är Steven, ljudkoordinator hos Warner.
Detta kommer att hända.
Jag trycker på 'rec', och så snart jag gjort det,
så vill jag att du börjar prata som Speedy Gonzales.
Vi ska fånga flödet, tempot, timing,
och när vi sätter det, så gör vi en film."
"Låter det bra?" "Ja låter bra."
"Gabriel Iglesias, Space Jam: A New Legacy,
tagning ett.
Mikrofoncheck, 1, 2, 3.
"1, 2, 3." "Låter bra, nu kör vi."
Och… kör."
Okej, då kör vi.
Hola amigos, jag är Speedy Gonzales, mexikos snabbaste mus.
"¡Arriba! ¡Epa, epa, ándale!"
Regissören, manusförfattaren och producenten bara…
"Det var perfekt!"
Jag sa: "Jag har varit mexikan väldigt länge.
Och tro inte att bara för att jag är mexikan,
att jag bara kan spela mexikaner.
Jag jobbar med att göra röster.
Om jag fick chansen,
skulle jag kunna göra alla rösterna i filmen."
Det skulle jag kunna.
Kolla.
Mars-Marvin.
"Oh, min, oh, min modulator."
Råbarkar-Sam.
"Jag hatar kaninen!"
Snurre Sprätt.
"Eh, hur är läget?"
Jag sa: "Ni kan sparka de andra röstskådespelarna nu.
Jag gör hela filmen för halva priset, plus betald sjukvårdsförsäkring."
Det var mitten av 2020 så jag menade det.
Jag bara: "Ingen självrisk, ingen självrisk."
Det bästa med allt detta var faktumet
att de faktiskt funderade på det.
De kunde sagt: "Du är ju dum i huvudet."
Och det hade jag förstått. Jag hade sagt: "Okej, det är lugnt."
Men vi verkar leva i andra tider
och folk är mer inkännande och eftertänksamma,
så han ville bara kolla att allt var okej.
"Gabriel, jag vill inte förminska din talang som skådespelare,
och underhållare eller individ, men mina händer är bundna.
Kontrakt är påskrivna, checkar har skrivits.
Facket är inblandat," Jag tänkte: "Kolla på honom!"
Och producenten är med i samtalet,
och producenten är ansvarig för finanserna, pengarna.
Han hör hur regissören, börjar babbla och säger:
"Hallå, hallå, ta det lugnt.
Lyssna på killen.
Gabriel.
Fluffy.
Baby!
Snacka, sötnos.
Om detta går vägen, vad talar vi om?"
"Vad menar du?"
"Ja, vad talar vi om? Hur mycket tar du?"
Jag sa: "Ryktena säger att jag är värd minst 50 000."
"Och jag har några mail som bevisar det."
De sa nej, men strunt samma.
Jag vet att jag kommer behöva försvara Speedy Gonzales igen,
för tyvärr fungerar cancelkultur så.
Men missförstå mig inte.
Jag vet att vissa människor måste ställas till svars, men…
Och ni hör om cancelkultur från mig,
då har det redan gått för långt.
För jag tar stolthet i att vara
en komiker som inte är en vattendelare.
Det är därför jag aldrig pratar om politik, religion eller sport.
För dessa saker delar upp folk.
Jag pratar om mat istället.
För mat enar folk.
Jodå. Om man inte är vegan då.
Och om du är det kan du dra direkt.
Jag struntar i om jag förolämpar dig eller din sallad, dra bara.
Skälet att jag inte gillar veganer är
för en gång i tiden var jag själv vegan.
Några av er bara: "Nä?!" Jo.
Jag var vegan i ungefär ett år.
Några av er kanske tänker:
"Var det mindre än ett år så var du inte vegan."
Men tänk efter.
Alla som någonsin har gått på diet
vet hur svårt det är att ändra sina matvanor under en vecka,
för att inte tala om ett år.
Och de sa: "Du kommer att gå ned i vikt".
Och de ljög inte.
Jag tappade vikt, tålamodet och vänner.
Men nu är jag tillbaka.
Så…
Jag blev nästan cancellad.
Jag blev nästan cancellad
för att jag postade en tweet med en av mina hundar.
Några av er vet att jag har två chihuahuor.
Javisst.
"Det låter inte som en stereotyp."
Ja, jag vet.
Mina två chihuahuor.
Jag har en liten pojke som heter Vinnie och en liten tjej som heter Risa.
Sammanlagd vikt: 6 kilo.
Min lilla tjejhund Risa väger knappt två kilo,
och är 17 år gammal.
Ja. Hennes ilska håller henne levande.
Jag kan bekräfta fördomarna om chihuahuor.
Ja, det är sant.
Ilskan är på riktigt.
Men mig älskar hon, okej?
Hon är 17 och har inga tänder. Tungan hänger ut.
Hon är supergullig.
Så jag la upp en bild på henne på Twitter med en text där det stod nåt i stil med:
"Jag ska ta ut min lilla nugget för att köpa lite kycklingnuggets".
Och så taggade jag "@Chick-fil-A."
Är ni med på den?
De flesta i rummet bara: "Det stället är så gott."
"Tyvärr söndagsstängt."
Och några i rummet grymtade…
Ja, hälften av dem är veganer.
Den andra hälften spammade min twitter.
Min twitterfeed fylldes med arga kommentarer.
"Du är korkad och hemsk. Hur kunde du? Du kan bättre."
"Verkligen, Fluffy?" Jag vet inte vad de menar.
Problemet med cancelkultur är att de attackerar utan att förklara.
De förklarar inte.
De bara attackerar, och tror att du vet bättre,
eller förstår dem, men de vill inte leka snällt.
Så då händer följande.
Jag ställer frågor, som ingen vill besvara.
"Fluffy, du är hemsk." "Vad menar du?"
"Chick-fil-A?"
Ja, Popeyes var stängt, vad kan jag säga.
-Du vet vad du gör. -Jag är mer hungrig än woke.
Jag fattar inte.
Men till slut tog någon sig tid att förklara
varför min tweet var "fel".
Det visar sig att tidigare har Chick-fil-A
gett bidrag till
organisationer som inte betett sig så bra
mot folk som är LGBTQ+.
Ursäkta att jag använder handen för att stava rätt.
Jag vill bara få bokstäverna i rätt ordning.
Jag anser mig vara en allierad och vill stödja detta,
och jag gör mitt bästa att försöka vara så förstående som möjligt…
med den begränsade information jag har tillgänglig.
Jag ska säga det igen.
Jag försöker vara så förstående
jag kan med den begränsade informationen jag har,
och med det menar jag att jag bara läser rubrikerna.
Detta är grejen.
Det finns många olika kamper i världen.
Varje dag försöker människor göra livet bättre,
försöker uppnå mål och förändring
så att saker blir bättre.
Det är svårt att hålla koll på allas kamper
om du inte råkar göra fel och någon tar dig åt sidan
och börjar skälla ut dig.
Så här gick samtalet.
Äntligen ett samtal.
De sa: "Gabriel, om du anser dig stödja
folk som är LGBTQ+,
kommer du då att fortsätta tagga Chick-fil-A i framtiden?"
Jag sa: "Ja det kommer jag, men det betyder inte att jag inte stöttar.
Jag stödjer definitivt kampen,
men det går åt båda hållen.
Ni måste stödja min kamp med."
Jag sa: "Jag taggade Chick-fil-A av samma skäl
som jag taggar alla företag som jag använder utan att de sponsrar mig
Jag försöker få gratis grejer."
Det är rätt enkelt.
"Men Gabriel, du tjänar väl pengar?"
Jo, men vet ni hur man behåller dem?
Gratis grejer.
Jag ska berätta hur jag kom på det.
Jag var och åt på Chipotle en kväll, och personalen var helt underbar.
Så jag ville ge dem ett litet tack på nätet.
Så jag tackade dem och taggade "Chipotle".
Chipotle såg tweeten och hörde av sig och sa tack,
och för att visa sin uppskattning, skickade de mig ett burrito-kort,
med obegränsad gratis mat hos Chipotle i ett år.
Jag testade det.
Gissa om de gav det till fel person.
Efter två veckor var kortet utslitet.
Det hade repor på sig.
Om ni var jag och hade skrivit en tweet
som gav dig gratis mat i ett helt år,
skulle inte ni också tagga så många företag ni kan
för att se vilka andra som vill donera till kampen?
Det enda jag är skyldig till är att sälja ut mig själv.
Jag var lite cyberslampig, det är allt.
Men jag förstår att vissa människor
måste ställas till svars för vad de gör.
Men jag tycker att ett samtal ofta räcker för att lösa saker.
Jag vet att enligt nuvarande regler, så kan jag bli cancellad nu
på grund av tidigare komedishower som jag gjort under åren.
Och det förstår jag, jag väntar bara på samtalet.
Jag kan bli cancellad på grund av tidigare shower.
Och de vill att jag ska be om ursäkt,
men jag gör inte det för tidigare shower
för vet ni vad, de var acceptabla vid den tidpunkten.
Det finns saker jag skulle ändra om det vore nu,
men jag kan inte be om ursäkt nu
när det var okej då.
Jag vill att ni ska veta
att det finns saker om mig som ni inte vet om
som ni kommer att få reda på förr eller senare.
Så vad jag försöker göra nu
är att ta min advokats råd och "ligga ett steg före".
Jag förolämpade någon vars namn jag aldrig borde nämnt.
Jag förolämpade en professionell boxare.
Han heter Canelo Álvarez.
Man måste sikta högt.
Om du inte vet vem Canelo är,
så ska jag förklara kort.
Canelo är en av världens bästa boxare
Är ni med?
Man kan inte missa honom.
Han är faktiskt mexikan,
men han har inte det stereotypa utseendet.
Canelo är faktiskt den vitaste mexikanen på jorden.
Han är supervit. Han är till och med rödhårig.
Canelo är en rödhårig vit mexikansk boxare.
Han är så vit att till och med Donald Trump säger: "Du får komma."
Supervit.
Men när han börjar prata inser man:
"Ah, Canelo är inte härifrån."
Detta var felet jag gjorde.
En komikervän som heter Ron White
hörde av sig till mig.
Och bjöd in mig att vara med
i hans komedishow Tribute to the Troops för The National Network.
Jag sa till Ron: "Jag är med. Jag gör vad som helst för trupperna."
Så vi spelade in i Las Vegas, och det är jag och några andra komiker,
och Ron White är värden.
Han tar upp mig på scen, och jag tänker att jag har tio minuter.
Jag tänker referera till Las Vegas
för Vegas är välkänt,
så jag pratade om boxning.
Och så nämde jag Canelo.
Det var då jag gjorde felet.
Jag sa: "Canelo är min favoritboxare någonsin.
Jag önskar bara…"
Och sedan gick det utför.
Jag sa: "Jag önskar bara att han slutade göra intervjuer på engelska.
för engelska är inte hans bästa språk,
och om man är proffsbox…"
Lyssna färdigt.
Om man är proffsboxare, så måste man låta självsäker,
engagerad, hotande, aggressiv, träffsäker, i ditt ansikte.
Och på spanska gör han det.
På engelska, inte riktigt.
På spanska är han hård.
Reportern kommer fram…
"Här är Canelo Álvarez,
som ska möta Floyd 'Money' Mayweather
nästa helg på MGM Grand i Las Vegas, Nevada."
Några av er tänkte nu:
"Wow, jag tror jag förstår spanska."
För det gör ni.
Sen frågar reportern Canelo om fighten.
"Canelo vad är din taktik?"
Canelo tar mikrofonen.
Han är fåordig men slagkraftig.
Han tittar in i kameran
"Jag ska slå honom si och så.
Jag slår ned honom på marken!"
"Missa inte matchen denna helg vid MGM Grand i Las Vegas, Nevada,
Canelo Álvarez mot Floyd Mayweather."
"Missa det inte!"
Samma intervju.
På engelska.
"Här har vi den mexikanska superstjärnan
Saúl Canelo Álvarez,
som i helgen ska möta Floyd 'Money' Mayweather
på pay-per-view.
Canelo, vad är din strategi inför helgens
fight mot en sådan tekniskt skicklig motståndare,
någon som ensamt omdefinierat hela boxningssporten?
Vad är din attackplan inför fighten?"
"Jo…
jag…
jag ska
slå han
så här.
Jag ska slå han sådär.
Han ska…
…ramla…
på den…
'Hur säger man piso?'
Golvet? Han ska ramla på golvet och sedan…
así."
"Ok, där har vi det.
Mayweather, jag hoppas att du är redo,
för detta är vad som väntar dig.
Live för ESPN News, detta är Phil Stevens.
Åter till er i studion, klart slut.
Vad i helvete var det där?
Varför varnade ni mig inte?"
Så Canelos team får höra om mitt skämt.
Jag får veta detta för jag känner folk i boxningsbranschen som hörde av sig
och de sa: "Mannen, vad hände?"
Jag sa: "Vad snackar du om?"
"Mannen, vi hörde." "Vadå?"
"Vi har hört att Canelo är förbannad."
"Vad har det med mig att göra?"
"Det är ju på grund av ditt skämt om Canelo."
"Vem visade honom det?"
Hade jag vetat att en av världens bästa boxare
skulle se mitt skämt om honom, så hade jag aldrig skämtat om honom.
Jag trodde inte att
han tittade på Ron Whites Tribute to the Troops
på The National Network.
Jag trodde aldrig han skulle se det.
Det var ju på engelska.
Nu är jag rädd för konfrontationen
för det är bara en tidsfråga.
Och jag vet var det kommer att ske.
Det kommer att ske i Vegas.
Jag vet att det kommer att hända där,
för när jag uppträder i Vegas,
så uppträder jag för MGM Grand Properties.
Och jag får fribiljetter till fighterna.
Och jag går ju alltid för det är gratis!
Och jag får sittplats längst fram så att jag syns på skärmen
så jag säljer bättre.
Jag vet för jag har sett Canelos fighter förut.
Jag vet att det är där det kommer att ske.
Och jag är nervös inför detta,
för jag vet inte om det kommer att ske på spanska eller engelska.
Jag hoppas spanska, jag gillar rädslan,
vet ni vad jag menar?
Jag hoppas att han kör:
"Jag ska döda dig, tjockis!"
Men jag är rädd att han ska…
"Hallå!"
"Hallå, du."
"Din tjocka Fluffyjävel."
"Han kallade mig just tjocka Fluffyjävel!"
Så om något händer mig…
Canelo.
Men jag kanske borde känna mig ärad att
att någon på hans nivå ens uppmärksammar en komiker.
Ni vet, det känns bra att veta att han vet vem jag är.
Då känner jag mig viktig.
För efter 2019 visste jag inte hur det skulle gå.
Ärligt, jag trodde att 2019
var mitt bästa år som komiker.
Och anledningen att jag säger detta är
att jag var såhär nära att bli värd för Oscarsgalan.
Javisst.
Jag tror jag har en god chans nästa år.
Året då jag nästan blev värd,
var året då Kevin Hart skulle varit värd.
Jag vet inte om ni minns vad som hände,
Kevin Hart skulle vara värd,
och när man ska vara värd, gör de sjuka bakgrundskontroller, vet ni?
De går igenom ens sociala medier, ända tillbaka till Myspace.
Ni som är över 40 vet.
Det visar sig att för tio år sedan,
hade Kevin Hart skrivit några problematiska tweets,
så akademin konfronterade honom om dem.
Och de sa: "Kan du förklara?"
Och Kevin sa: "Ja, jag sa dessa saker.
Jag bad om ursäkt för dem redan för tio år sedan.
"Kan vi gå vidare?"
Och akademin bara: "Okej, Kevin,
ursäkten var bra
för detta har kommit upp igen
det måste glömmas bort igen,
så vi vill att du ber om ursäkt."
Och Kevin sa: "Ni kan inte be mig att be om ursäkt igen
för samma sak tio år senare".
Och de sa: "Du måste, för annars
kan du inte vara värd för galan.
Och Kevin sa: "Tack men nej tack."
Och tackade nej till jobbet.
Jag hade gjort likadant.
För en ursäkt hade gett mer kraft åt cancelkulturen
och vi kan inte ge dem mer, det är nog.
Så…
…då…
Så då hade akademin ett problem,
de var tvugna att hitta en lämplig ersättare till Kevin Hart,
vilket inte är enkelt.
De hörde av sig till olika skådespelare,
och alla sa samma sak:
"Tack, men nej tack."
"Vi vill inte bli en del av dramat".
Ingen ville ha jobbet.
Jag, å andra sidan…
Jag känner igen ett jobbtillfälle.
Så jag bad min manager att ringa akademin och de blev jätteglada
att någon hörde av sig.
"Gabriel Iglesias, ja, vi vet vem han är.
Han är väldigt rolig.
Han skulle passa bra som värd för Oscarsgalan.
Be honom skicka in lite av sitt komedimaterial
så vi får en känsla av hur kvällen kunde bli
och baserat på materialet, tar vi sedan ett beslut."
Jag gjorde det.
Jag satte mig ned en kväll,
och skrev ned skämt,
och skickade till Oscarsgalan.
Det var nog därför de sa nej.
Det kom aldrig med i tv.
Så ikväll…
Ikväll vill jag köra öppningsskämtet
jag skulle gjort under Oscarsgalan.
Så kan ni få en känsla av hur kvällen kunde blivit.
Okej. Jag ska göra rösten.
"God afton och välkomna till Oscarsgalan.
Kvällens värd,
komikern Gabriel Iglesias.
Tack så mycket gott folk."
Tack, det är en ära.
Tack."
"Det är en ära att ikväll få vara värd för Oscarsgalan."
"I god tradition,
har vi här en till mexikan som utför ett jobb som ingen annan ville ha."
Och de sa nej.
Och sedan fortsatte det som vanligt,
vi har kommit långt sedan 2020.
Faktumet att vi alla är här i ett utsålt stadium,
redo att skratta.
Ha roligt.
Vi har kommit långt.
2020, jag vill bara tacka mina hundar.
Mina hundar räddade mig från att bli galen, de höll mig glad
och de höll mig fokuserad.
För jag var så deprimerad och ledsen, jag visste varken ut eller in.
Har vi några hundägare här?
Ja?
Ni hundägare vet vad jag menar
Inget annat djur i världen ger dig 100 % så som en hund gör.
Vad? Katter? Nej.
Ursäkta, jag vill inte förolämpa katter eller kattägare,
men kära kattägare, ni vet lika väl som jag, era katter…
För jag vet att ni har fler än en…
Era katter beter sig som att de äger ert hus.
Ni försöker skälla på dem för något.
De vänder bara ryggen mot er
och visar sina rövhål.
Ni stirrar, "Herregud det är så mörkt!"
Bara en hund ger dig 100 %.
Det är därför de blir ledsna när de vet att du är på väg ut
och därför blir de så glada när du kommer hem igen.
Du är allt de sett fram emot.
"Och nu är du tillbaka!"
Jag vet att inget på denna jord älskar mig mer än vad mina hundar gör.
Jag sa det igår kväll och någon sa: "Men din son, då?"
Jag sa: "Inget
älskar mig mer."
Oavsett om jag lämnar min loge i en minut eller en timme.
Reaktionen är alltid densamma.
Det är deras bästa stund i livet, varje gång.
Min hund Vinnie hoppar upp från soffan
och springer mot mig, och när han är framme,
så hoppar han upp och ned, och gör detta ljud…
Man kan nästa höra: "Var har du varit?"
Och så kissar han överallt.
Förut blev jag arg för sådant, men sen tänkte jag om.
Min hund älskar mig så mycket att han inte ens kan kontrollera sin kropp.
Det är därför jag alltid plockar upp honom direkt när jag kommer hem.
Och då blir min flickvän arg.
"Varför kommer du inte till mig först?"
"För att hunden älskar mig mer."
"Hur vet du det?"
Jag sa: "Jag ser ingen pöl."
Kolla. Helt torrt.
Hon gillade inte det.
Dessa hundar alltså, jag säger då det.
Ursäkta om jag stammar lite
eller tappar fokus nu.
Jag har aldrig varit distraherad
av en luftballong med mitt ansikte på.
Ledsen Netflix, men satan alltså…
Det här är som att ha födelsedag, julafton och Super Bowl
och VM
och bli av med oskulden på en och samma gång.
Even saw the lights of the Goodyear Blimp
Förlåt, jag är bara så jävla glad just nu. Tack.
Jag önskar mamma vore här.
Ni har ingen aning.
Hon hade varit glad att se er,
men sagt: "Nej, dra åt helvete."
Kolla, min son är i himlen, han är med Jesus i skyn, ser ni?"
Detta är fantastiskt.
Är ni okej? Jag hörde en hostning.
Mår ni bra?
Hosta inte, vi får komma tillbaka.
Jag ser hellre att ni pruttar än hostar.
Om ni känner en till sådan komma, håll i ansiktet,
omvandla energin, och släpp ut det på baksidan, ja?
Och de som sitter bakom er bara: "Gör inte det!"
Släpp loss och om de bakom er inte känner lukten,
så har de Covid.
Det var ett gratis hemtest.
I vilket fall…
Under 2020,
var det normalaste jag och mina hundar kunde hitta på
att bara ta en åktur.
Vi hoppade in i bilen.
Allt var stängt men man kunde köra,
så vi hoppade in i bilen.
Och jag sätter på musik och bara kör.
Sen letade vi efter mat.
Jag vet, det låter knäppt att säga, men kom ihåg,
85 % av de underliggande tillstånden.
Jag gick aldrig in i en butik för jag var rädd.
Min mat kom från vänner eller gatuförsäljare.
Jodå.
Ja, jag stödjer gatuförsäljare, om ni undrar.
För de jobbar alltid arslet av sig,
för att skapa ett bättre liv för sig själva och sina familjer.
Efter att ha besökt ett tacostånd en kväll,
insåg jag att många behövde ta sig ut ur sina bekvämlighetszoner
för att hitta alternativa sätt att få saker att gå ihop.
Jag gjorde misstaget en kväll att anta att killen i ståndet
var mexikan.
Det var han inte.
Jag pratade spanska med honom, vilket är fel.
Regeln när du pratar med en brun person,
är att du börjar på engelska, och om det finns en språkbarriär,
går du över till plan B: gymnasiespanska.
Engelska först. "Kan jag få…"
"Jag förstår inte?"
Vänta, jag klarar detta.
Hola.
Yo me…
Så jag gick fram till killen i ståndet,
och han påminde om en kompis, så jag sa…
Typ: "Hej kompis, läget?"
Och han svarade,
"Vad säger du till mig?"
"Förlåt, jag trodde du var mexikan."
"Jag är inte mexikan, jag är grek."
Grek?
Jag hade helt fel.
"Förlåt brorsan, det är sent. Kan jag få två tacos?"
"Vad menar du 'Kan jag få två tacos?'
Jag sa ju just att jag är grek inte mexikan.
Jag säljer inte tacos.
Jag säljer jyy-roo."
"Jyy-roo?"
Då kom jag ihåg vad det stod på bilen,
och jag trodde det bara var killens namn.
Jag försöker stava: G-Y-R-O.
"Gyro!"
Han blev sur.
"Det är inte gyro, det är jyy-roo."
"Där står det 'gyro.'"
"Det är jyy-roo!"
"Jag är trött, det är sent.
Vad är en 'jyy-roo'?"
"Det är som tacos."
"Jag tar två."
Till slut började butiker öppna igen
och vi fick komma tillbaka in, och jag ska säga er med en gång,
mitt stora okynnesnöje är Starbucks.
Jag älskar Starbucks drive-through.
Men skillnaden är,
att när du kan välja mellan att gå in eller drive-through,
så är det en sak,
men när de säger att du inte får gå in,
och sen säger du att du får,
så saknar du det lite.
Jag kunde knappt hålla mig när de sa att man ska få gå in igen.
Att få gå in och fram till disken
och prata med någon och se menyn.
Inga problem.
Jag kom tidigt.
Med hundarna i släptåg.
Vi går in på Starbucks.
De gjorde detta i Long Beach.
Här vet jag inte, men de hade klistermärken på golvet.
Så jag står på klistermärket.
Jag har hundarna, det är chill.
Jag står där som en tredjeklassare.
Vi bara chillar och väntar.
Och någon bakom mig ser att jag har två hundar.
Hon hade problem med att jag hade två hundar,
och istället för att säga: "Ursäkta, hallå där, hej, hola"
så kör hon…
Jag hör detta och tänker: "Helvete! Covid!"
"Jag ser inga klistermärken!"
"Jag är bortkopplad!"
Och hon sa: "Jag har inte Covid."
Är det där assistanshundar?"
"De är chihuahuor."
Och just dessa är raka motsatsen till assistanshundar."
"Ska de vara inomhus?"
"Jag har inte frågat.
Jag ville inte lämna dem.
"Jag ska bara beställa sen går jag.
Jag ska inte ens sätta ned dem."
Och hon bara: "Men är de åtminstone lagliga?"
Ska du fråga en mexikan om hans hundar är lagliga?
Som tur är… "Nästa tack."
"Tack gode gud."
Så jag går fram och är nu orolig,
för hon fick mig att börja tänka
att jag gör något fel,
att jag kommer bli utkastad.
Så jag undviker att ta ögonkontakt.
Jag kollar på menyn, och hör honom säga: "Hundar."
"Ja, jag vet. Jag ber om ursäkt."
"De är urgulliga!"
"Vad heter de?"
"Jaha! Detta är Vinnie och det här Risa."
-Supergulliga. -Tack.
Sedan kommer en till barista, och bara: "Jag ser hundar!"
"Jag ber om ursäkt."
"De är urgulliga."
"Vad heter de?"
Jag bara: "Jaha, det här är Vinnie och Risa."
-Verkligen supergulliga. -Tack.
Så jag beställde, och den ena baristan vinkar…
"Ja?"
"Jag måste tala om en sak för dig angående hundarna, förstår du?"
"Jag vet, förlåt, jag ville inte lämna dem."
"Vad ska småttingarna äta?"
"Jaha…
jag delar gärna kaffet med hundarna men,
chihuahuor och kaffe är nog ingen bra kombo."
"Nej, dumsnut."
Dina valpar kanske vill ha en puppucci…"
Jaha, nu är ni med?
Nu är ni med.
När jag talade om klistermärken var det tyst,
pero un pinche puppuccino är ni med på?
Ursäkta. I vilket fall…
När hon sa "puppuccino" tänkte jag: "Vad är det?"
Jag kollade på menyn: "Jag ser inte den."
"Nej, dumsnut, en Puppuccino är bara en liten kopp
med lite vispgrädde.
Så du kan njuta av din dryck
och de små kan njuta tillsammans med dig."
Jag sa: "Herregud."
"Jag älskar detta."
"Vad kostar de?"
"De är gratis."
"Berätta mer."
"Du har två valpar så du får två gratis puppuccinos."
"Herregud, kan jag få en trejde?"
"Jaha, har du en till valp?"
Den här.
Jag var exalterad och sa: "Förstår du
hur glad du gjorde mig med den här puppuccinogrejen?"
"Javisst."
De vill att folk ska veta att om man dyker upp med en hund,
så får man alltid en gratis puppuccino."
"Så det var lugnt att jag tog med hundarna in?"
"Javisst, de är alltid välkomna."
Ni ska veta att jag är ganska småsint.
Jag är så småsint och sa:
"Kan du säga det där lite högre?"
"Dina valpar är alltid välkomna!"
Jag ska inte ljuga, jag kände mig lite som Canelo.
Ja, det gjorde jag.
Jag vände mig om och sa: "Hörde du det din jävel?"
"Jag var där kvällen Fluffy fick sparken."
Som jag sa, vad du än säger,
så kommer någon att omtolka det till något dåligt.
Jag har redan fått ett mail om att jag skämtade om
att mina hundar älskar mig mer än min son.
Någon skrev och bara: "Gud vad hemskt för din son."
Jag bara, han vet!
Jag älskar honom.
Min son är snart 25 år gammal.
Han är 24 år.
Frankie är 24 år gammal.
Tack för applåder, han bor hemma.
Jag gjorde nyligen en intervju
och fick frågor om min son.
De sa: "Gabriel du nämner alltid din son
i dina shower.
Kan vi se fram emot en ny anekdot snart?"
Jag sa: "Inte riktigt en anekdot, utan mer…"
För min son gör sin egen grej nu.
Han lever sitt eget liv, det är toppen.
Jag har dock en del historier från tidigare kvar,
och då säger han: "Berätta."
"Okej, min favorithistoria är nog den första.
År 2007 när jag skaffade honom…"
Vissa av er vet att han är min styvson,
men jag gillar inte ordet "styvson".
Han är min son bara.
Han är min son eller mitt andrahandsbarn.
Ingen gråzon.
I vilket fall, 2007 var jag hemma på Halloween.
Såhär är det.
Som komiker ska jag kunna uppträda alla dagar om året.
Inga dagar är heliga.
Jag jobbar på julafton,
nyårsafton, alla hjärtans dag, St. Patricks,
födelsedagar, helger, det spelar ingen roll.
Mamma sa: "Har du jobb får du jobba."
Och särskilt om du har ett bra jobb.
Ingen får sno det,
så om du ska köra, så får du ge allt.
Så det är ovanligt att jag inte jobbar på Halloween.
Och min son och hans mamma…
Hon bara: "Det är så fint att du stannar hemma idag.
Du vet, eftersom det är Frankies första år
då det bara är vi tre, visst är det speciellt?
Ikväll kanske ni två kan göra bus eller godis
och jag stannar hemma och ger godis?
Så kan ni två lära känna varandra,
snacka lite, skratta lite.
Vad tycker du?"
Jag sa: "Du, det är en toppenidé.
Jag älskar idén.
Jag fixar det. Frankie! Kom igen vi ska köra bus eller godis."
"Men mamma då?"
-Hon stannar hemma. -Hurra!
Vi hoppar in i bilen.
Och jag tar Frankie till "ett sånt där område".
Ni vet vad jag menar.
Bostadsområdet där man får bra godis.
Så vi parkerar och börjar beta av gatan.
Jag har ingen kostym, jag är där för honom.
Han är klädd för Halloween, jag som vanligt.
Vissa flippade ur när vi knackade på.
En kille bara…
"The Fluffy!"
Jag bara: "Oj, ingen har kallat mig för 'The Fluffy.'"
Vad skulle jag säga? "Det är jag."
Vid ett hus öppnade de dörren,
och bara: "Gud, du är berömd!"
Jag bara…
Vi betar av hela gatan, och byter sedan sida.
När vi är tillbaka vid bilen är hinken full av godis.
Så vi åker hem igen och det har inte ens gått en timme.
Vi kommer in och Frankies mamma är sur.
Hon bara: "Vad i helvete är detta?"
"Vad?"
"Vad hände med bus eller godis?"
Jag sa: "Vi gjorde ju det, kolla bytet."
"Hela poängen med bus eller godis var inte att skaffa massa godis."
"Åh fan."
"Vad var poängen?"
"Poängen var att ni skulle spendera tid tillsammans,
prata lite och lära känna varandra."
Det går inte på en timme.
Kan du snälla ta med honom ut igen
i åtminstone en timme?"
"Älskling, jag fattar, oroa dig inte."
Så jag sa: "Frankie, kom igen. Töm hinken för rond två."
Så vi går ut, hoppar i bilen…
Jag vill inte knacka dörr igen, så jag sa: "Jag har en idé".
Jag tar Frankie till Walmart.
När vi är framme säger Frankie: "Vad gör vi här?"
"Jag vet vad jag gör."
Vi går in, jag säger: "Ta en vagn."
"Följ med mig."
Och så tar jag Frankie till godisavdelningen.
När vi kommer fram dit stannar jag vagnen.
Och så sa jag skarpt till honom:
"Frankie, du har exakt 30 sekunder på dig att plocka så mycket godis du kan."
"Redo? Kör!"
Och han frös till.
Jag sa: "Tiden går, kör!"
"Herregud!"
Han tar en påse och kastar den i vagnen.
Han tar en till påse och gör samma sak.
Han tar en tredje påse, och då…
"Tiden är slut!"
Och det var första gången jag hörde honom säga: "Jävlar!"
Han visste att han slösat bort chansen,
under de första sekunderna.
Så vi sätter oss i bilen och öppnar påsarna,
jag häller ut dem i hinken, och säger: "Frankie lyssna,
när vi kommer hem,
får du inte berätta att vi gick till Walmart."
"Varför inte?"
"För då säger hon att vi fuskat."
-Men det är bättre. -Jag vet.
Så vi kommer hem, och nu är tonen såklart en annan.
Hon säger: "Där är ni. Hade ni det kul tillsammans?"
"Vi hade det jättebra, eller hur Frankie?"
"Vad bra. Frankie, ge mig ditt godis."
"Varför, mamma?"
"För jag måste kolla att godiset är säkert att äta."
"Varför det? Det är ju ifrån…"
"Håll tyst, idiot! Tyst. Håll tyst din slyngel."
Han förstörde nästan alltihopa.
Så han ger henne hinken och hon tar den
och häller ut allt på bordet.
Hon märker.
"Det är rätt mycket av samma godis här.
Väldigt mycket samma.
Kan du förklara varför det är så många av samma?"
"Jag vet inte, baby,
det bor väl rätt många tråkmånsar här."
I det andra området har de kameror
de skulle känna igen oss, och vi vill inte vara jobbiga."
Så vi hoppar fram ett år.
Nu är det 31 oktober 2008.
Och av nån anledning är jag ledig på Halloween igen.
Och min tjej utropar:
"Det är ett tecken."
"Ja, ett tecken på att min agent är lat."
Hej Matt, förlåt för det skämtet.
Du är bäst, tack för denna,
men det året klantade du dig, så…
I vilket fall…
Så Frankies mamma säger: "Vet du vad jag tycker?
Vi kanske kunde göra detta till en tradition.
Detta kan vara er grej,
ni två kör bus eller godis,
jag stannar hemma och ger godis."
"Er grej."
Jag sa: "Vet du vad, jag gillar det."
"Frankie kom igen, vi kör bus eller godis."
-Men mamma då? -Hon stannar hemma.
"Hurra!"
Vi hoppar in i bilen.
Jag ser på Frankie och säger:
"Frankie, tänker du samma sak som jag?"
"Walmart!"
Vi kör till Walmart.
När vi går in säger jag: "Ta en vagn."
"Följ efter mig!"
Jag tar honom till godisavdelningen.
Jag stannar vid godiset och tittar på honom skarpt.
Ja sa: "Frankie, du har exakt 30 sekunder på dig att
plocka på dig så mycket du kan."
"Redo? Kör!"
Den lille jäveln hade tydligen tränat inför detta hela året.
När jag sa "kör!" så flög armen upp och han rensade hela hyllan.
Han river ned godispåsar i vagnen.
Han fyllde vagnen på tio sekunder.
Jag tror det här var första dagen för min diabetes.
Den här historien har jag berättat på fester
bara för nära vänner, och först nyligen på scen.
Och en gång hörde han mig berätta historien,
han bara: "Seriöst? Fortfarande?"
Jag bara: "Det är en bra historia!"
"Du är hjälten!"
Och saker har sin gång.
Och en dag vill han han prata med mig,
och jag blev överraskad.
"Kan vi prata, pappa?"
"Ja, vad är det?"
"Det är en sak jag vill säga."
"Okej, vad?"
"Det är viktigt."
"Okej."
"Det är allvarligt."
"Kan du snälla sitta ned?"
"Hur långt gången är hon?"
-Vad pratar du om? -Vad pratar du om?
"Sluta skrämmas."
-Det handlar om oss. -Okej.
"Vad är det?"
Han säger…
"Kan du sluta skämta om mig?"
Och jag kände det verkligen,
för jag visste hur svårt det var att ta upp.
Jag sa: "Hur länge har du känt så?"
"Hela livet."
"Har du försökt nämna detta förut?"
"Ja."
"Vad sa jag då?"
"Använd deodorant."
Det fungerade.
"Du, Frankie…
Jag visste inte hur man är en bra pappa.
Jag visste att det var vissa saker jag absolut ville undvika.
Jag visste att jag aldrig ville skrika på dig,
och jag visste att jag aldrig ville slå dig.
Så jag gjorde det bästa jag kunde utifrån min kunskap.
Jag skämtade om dig!"
"Det kallas skämma ut."
"I år ja."
"Om du vill jag ska sluta skämta eller driva med dig,
så förstår jag."
Jag ville inte få honom att må dåligt,
och jag ville inte må dåligt heller.
Så jag sa: "Jag ska berätta för publiken att vi har pratat om det här.
Så att de förstår att i framtiden
blir det inga fler historier om Frankie."
"Varför då?"
"Om jag inte förklarar varför jag inte pratar om dig
så kommer de att tro att du dött."
"Det vill jag inte att de ska tro."
Jag kramade honom och sa att jag älskar honom.
Jag hoppas att han vet att jag älskar honom.
Jag tror att mycket av problemen vi haft
beror på att jag inte är ihop med hans mamma längre.
Tro inte att jag ska börja skämta om henne.
Det ska jag inte.
Jag har inget dåligt att säga om kvinnan jag var ihop med
i nästan 14 år.
Är ni med? Inget dåligt, inget negativt…
inget annat än fantastiskt.
Bara positiva känslor, är ni med?
Jag har inget dåligt att säga om henne.
Inte bara för att jag skrev på ett papper
att jag inte skulle göra det.
Utan för att det är min sons mamma
och jag vill att hon fortsätter stödja
att jag är hans pappa.
Så man får chilla.
Men jag kan säga att jag var dålig på att göra slut.
Detta var första gången jag gjorde slut med någon.
Hon var min första kärlek.
Jag säger som det är, hon var min första kärlek.
Och jag hanterade det dåligt.
Man ska få sitt hjärta krossat när man är typ 12 år.
Första förälskelsen.
Då ska man ha hjärtesorg, inte när man är 40.
Det ska hända när man är ung, och mer stryktålig.
Man blir helt förstörd när man inser det.
"Nej!"
And I…
Ja.
Inte när man är 40.
Utan att avslöja för mycket,
kan jag säga att när allt var klart,
stod jag vid en mack och fick ett SMS
där det stod: "Allt är påskrivet."
"Det är officiellt och inlämnat".
Jag bara: "Oj, okej."
Jag hoppar in i bilen och gör mig redo att köra
Och då slog det mig.
Då blev det på riktigt.
Och då tänkte jag: "Herregud."
"Jag kan inte åka hem längre."
Det är inte längre ett alternativ.
Jag kan inte längre återvända hem.
Jag måste börja om från början här och nu.
Jag bröt ihop fullständigt.
Min turné avslutades för ett tag sen
folk undrade: var det droger, alkohol,
mental hälsa?
Mitt förhållande tog slut.
Hur kan jag vara rolig när när jag inte kan sluta gråta?
Det var ganska illa.
Och ni vet att jag aldrig brukar ta upp detta.
Det var mitt livs lågvattenmärke.
Jag har aldrig varit så ledsen, sårbar, deprimerad, ensam,
allt på en och samma gång.
Och det var vid denna lägsta punkt som jag fann…
Just det, countrymusik.
Countrymusik vet när man är ledsen och svag.
Countrymusik vet när man är sårbar och behöver fylla tomheten med något.
Jag har aldrig gillat det.
Jag brukade se countrymusik i ögonen och säga:
"Du kan ta din hjärtesorg och dra."
Men inte nu. Låt mig berätta.
Jag sitter i bilen och gråter så tårarna rullar
och blandas med snor.
Blandas med mitt mocos.
Mina tårar blandas med mitt mocos,
och med mitt babas, mitt dräggel.
Tre olika vätskor sprutar ur mitt ansikte
samtidigt.
Min hals såg ut som menudo. Det var illa.
Det fattades bara lite limón y cebolla.
Och jag grymtar och vill inte höra mig själv
så jag sätter på stereon och vrider på rattarna.
Och jag hamnar på countrykanalen.
Och jag visste direkt att det var countrymusik jag hörde,
men jag försökte inte byta kanal,
för jag tänkte, vet du vad?
Jag förtjänar att lida lite mer
för alla misstag jag gjort och folk jag skadat.
Så jag lät radion spela.
Och spela och spela vidare…
Jag lyssnade på countrymusik i en timme
och insåg följande:
Det finns minst en countrylåt som talar direkt till ditt hjärta
där du känner att artisten skrivit låten
särskilt för dig och om ditt liv,
för detaljerna är så rätt.
Ja, hatten av till countrymusiker.
Ni vet hur man gör det bra.
Och man förstår det inte förrän man upplevt vissa saker.
Jag sitter i bilen och bölar och ifrån radion
hör jag detta…
Det har gått sju dagar
Sen du såg henne
Hur kunde han veta att det var sju dagar sen?
Du kan inte sluta tänka på henne
För allt du gör eller säger
Är ett skäl att du stötte bort henne
Och nu sitter du i din bil
Helt ensam
Hur visste han?
Få det att sluta!
Och det slutar inte, det fortsätter
att påminna dig om hur dålig du är.
Du borde gått hem och låst din dörr
Men du var hellre ute och tog en snurr
Och nu sitter du i din bil
Helt ensam
Så nu har det gått mer än ett år,
och samma fråga återkommer hela tiden:
"Vad händer nu?"
Ska du börja om, upp i sadeln igen,
skaffa flickvän, gifta dig,
bilda ny familj, vad ska du göra?"
Jag bara: "Jag har hundar."
"Allt är bra."
Jag vet hur det är att vara singel under en längre tid.
Och jag vet hur det är att vara i ett förhållande.
Och det finns för- och nackdelar.
Jag kan bara tala för män här.
Vissa män.
Har ni varit singel så länge att ni börjar undra,
om det är frivilligt?
Och kommer på dig själv att säga:
"Jag förblir singel för alltid, ingen vill ha mig."
Ingen vill ha mig
Några skrattar, för ni har en sådan vän.
Några är tysta för ni är själva sådana.
Och sen märker man att det krävs
bara några få små förändringar,
några få justeringar för att komma tillbaka.
Du kanske byter frisyr.
Du kanske klär dig bättre.
Du kanske börjar tvätta dig, inte vet jag.
Någon märker och vill ge dig en chans,
och så är du med i leken igen.
Och det finns ingen bättre känsla
än när man är nyförälskad
man är så lycklig.
Man är så glad, den mest positiva personen i världen.
Inget kan förstöra ens dag i början.
Du kan missa bussen till jobbet.
"Det kommer en till."
Du kan få sparken.
"Det var nog lika bra."
Du är sjukt glad.
Och sen börjar du tänka på hur det var innan förhållandet,
du brukade kolla på telefonen
som aldrig ringde.
Du trodde den var trasig.
Du kollar dina meddelanden, inget.
Men så fort du inleder ett nytt förhållande,
som i ett trollslag…
SMS. Pling!
På sociala medier trillar meddelandena in.
Folk pratar med dig på gatan och du frågar dig själv.
"Var höll alla dessa människor hus när jag var singel?"
Svaret: de var där hela tiden.
Skillnaden är att du inte var lycklig.
Jag har upptäckt att lycka
är otroligt attraktivt.
Vem vill inte ha en positiv person omkring sig?
Ja, om den inte har Covid då.
Snäll, trevlig. Rolig att vara med.
Bra vibbar.
Vet ni vilka som verkligen märker hur glad man är
när man är i ett nytt förhållande?
Andra kvinnor.
Inte din kvinna.
Andra kvinnor.
De märker direkt hur glad du är.
De stirrar och pekar på dig.
"Kolla på honom."
"Kolla vad glad han är."
"Det kan jag säkert ändra på."
Killar, nu blöder ni och hajarna är efter er.
Och om du aldrig blivit jagad förut,
så är det sjukt läskigt.
För du vet inte att du är jagad tills det är för sent.
Du sköter ditt, du har ditt förhållande,
du försöker få det att fungera, och då börjar de komma.
Innan du vet ordet av det är det för sent,
hon har fångat dig i baksätet på en bil.
Och hon slår dig.
Hon slår dig med…
Baby Shark
Den låten blir aldrig densamma igen, varsågod.
Jag gillar att ge.
Jag vet.
Nu blinkar det här. Okej…
Netflix signalerar
att min entimmesshow
har gått över tiden med 37 minuter och 30 sekunder.
Ska jag fortsätta?
Ska jag fortsätta?!
Netflix.
Folket har talat.
Av rättsliga skäl,
måste jag säga detta högt.
Jag har officiellt fullföljt mitt kontrakt
med de goda människorna i Los Angeles
och Netflix.
Showen är tekniskt sett över.
Från och med nu,
ifall du hör något du inte gillar, eller något du inte tycker är roligt,
får du inte bli arg.
Du får inte bli arg.
För det är gratis.
Showen är över. Nu är det bara Fluffy-chill.
Dra åt helvete.
Fluffy!
Tack.
Jag ska fortsätta, men är det okej om jag tar en läsk?
Okej.
Wow, alltså.
Ursäkta.
Det var därför jag sa att showen officiellt är över.
Okej.
Till Los Angeles med omnejd,
och alla som är här ikväll,
salud!
Jag har ett par grejer till att berätta
innan jag bryter ihop igen.
Tidigare ikväll sa jag
att det finns vissa saker om mig
som ni inte vet om och som är på gång.
Och…
Älskar dig!
Jag älskar dig också, men vi får se strax.
Glöm mig inte.
Den här historien hände för länge sedan,
men utifrån dagens regler är jag orolig.
Jag ska berätta den lite annorlunda.
Jag berättar slutet först och sen hur det hela gick till.
Lite som Star Wars.
Om jag berättar slutet först
så får folk som tog med sig barnen en chans att välja.
Och därför… Ja, ni går redan. Då förstår jag.
Ni vill inte hänga kvar? Okej.
Så här slutar det.
När jag gick av scenen,
var jag helt naken.
Jadå.
För mer än 15 år sedan
gjorde jag en show med min vän Martin.
Just det.
Kom igen!
Vi gjorde en show i Orlando, Florida
på komediklubben The Improv.
Denna klubb är en kedja som finns över hela landet.
Det finns ett par här i Los Angeles.
Det som är annorlunda med denna komediklubb jämfört med andra
är att komikernas omklädningsrum är placerat på scen.
Det är inte bara på scenen, utan även en trappa upp.
Så det finns en dörr till en trappa som leder ned till scen.
Martin är värd och presenterar mig.
"Gabriel Iglesias!"
Och jag klampar ned för trapporna som en tjock askungen.
Han ger mig mikrofonen, kramar mig
och viskar i mitt öra.
"Beställ en shot tequila, jag förklarar sen."
"Okej."
Jag kör igång showen och vips så har det gått 30 minuter.
Och…
Jag hade glömt vad Martin sa till mig.
I ögonvrån ser jag något som rör sig,
det är Martin och han gör såhär.
Jag bara: "Fan, jag glömde."
"Jag skulle gärna ta en tequilashot nu."
Och Martin kommer med en bricka.
På brickan står två shots.
Så jag tänker att han vill skåla för publiken.
Vem vet? Det var en tisdag.
Han kommer längst fram,
och han hade väl spanat in en tjej under sitt uppträdande.
Och han ville att jag skulle hjälpa honom
så att han kan ta en shot med henne och impa lite
så att han kunde…
Martin!
Baby Shark!
Jag säger: "Jag tror min kompis vill ta en shot med dig."
Hon blir uppspelt och glad och säger: "Okej!"
Martin hör "okej" och höjer ribban.
Han bara: "Vi kör kroppsshots!"
Han ställer sig upp "Okej!"
Och publiken säger: "Åååh!"
Jag bara: "Vad fan?"
Martin tar en lime från brickan och gnider in sin nacke.
Och sedan strör han salt över sig.
Och sen tar hon limen från honom
och gnider in sitt bröst,
eftersom hon är en slampa.
I nästa sekund så hånglar de
och publiken blir helt vild.
Martin!
De går iväg tillsammans. Vad fan?
Jag fick inte ens min shot!
Några minuter går och en kille kommer,
och går fram till scenen med ett shotglas.
och så säger han: "Fluffy, du kan få min!"
Och så gav han mig sin drink.
Jag sa: "Tack, jag uppskattar det."
Så jag håller upp den och säger: "Till Orlando!"
Och alla i publiken hurrade.
Jag tog shoten och alla hurrade,
jag ger tillbaka glaset till honom och gav honom high-five.
Efter några minuter kommer en till kille.
Och han håller i ett glas.
Inte en shot utan ett riktigt glas.
Han kommer fram och håller upp det och säger:
"Fluffy, ta min!"
Jag tar glaset och det är fyllt med något svart.
Jag sa: "Vad är det?"
Och han sa: "Det är Jäger."
"Ursäkta?"
"Jäger!"
Jag blev skraj för hans mun förblev öppen.
"Jäger!"
Drinken luktade sött. Jag: "Det här blir gött."
Så jag höll upp den och sa:
"Till Orlando!"
Och alla hurrade och så tog jag den dubbla jägershoten.
Fy, det smakade gammal hostmedicin.
Det var så äckligt.
Killen frågar mig: "Vad tycker du?"
Jag ville vara artig.
Han gav mig sin drink så jag svalde och sa:
"God, men hamnade i fel strupe."
"Det är för hosta! För att lindra hosta!"
Han får tillbaka glaset,
och så håller han upp det och bara…
Han slickar av hela kanten.
Jag har sett Law & Order: SVU så jag vet
att om han begår ett brott så var jag där.
Jag bara: "Vad gör du med glaset?"
Han förklarar inte utan skrattar bara.
Så jag följer efter och fortsätter fråga.
Han svarar inte.
Jag har inte så bra koll.
Jag märker inte att det bildats en liten kö
på andra sidan av scenen
med folk som står med Jägershots.
Mitt problem är att jag dricker.
Uppenbarligen.
Och jag har en regel.
Om jag är på en bar,
och någon bjuder på shots, då tackar jag inte nej.
Jag säger tack, tar shoten, och frågar bartendern: "Vem gav den?"
Så att jag kan möta personens blick och säga: "Tack."
Så kan den se att jag tar shoten.
Jag tar det som en komplimang.
Det är kul att bli bjuden på en drink,
så när jag bjuder någon på en drink så menar jag väl.
Så om någon tackar nej
blir jag förolämpad.
Jag bara: "Idiot."
Jag vill inte få någon att känna så.
Så när jag är på en bar,
säger jag inte nej.
Vi har fastställt att det dricks alkohol här.
Jag har redan tagit två.
Jag ser vad som händer,
och letar efter hjälp för det är rätt mycket.
Jag ser efter vakterna, och säger: "Vakter!"
Vakterna ser mig och de fattade ingenting.
-Ska vi hjälpa dig dricka? -Nej, idiot!
Martin är borta, vakterna är värdelösa,
så jag är ensam.
Så jag går fram och börjar dricka.
Jag tar första shoten, håller upp och säger: "Till Orlando!"
Pang!
Andra shoten: "Till Orlando!"
Pang!
Tredje "Till Orlando!" Pang!
Efter åtta shots sa jag typ:
"Till Nanando!"
Pang!
Efter 12 shots sa jag: "Till Armando!"
Pang!
Jag tog 17 Jägershots.
Nu tittar inte folk på mig
för att jag kör en komedishow,
nu tittar de på en pågående katastrof
och vill se vad som händer.
Jag sträcker handen mot nummer 18.
Samtidigt som jag gör det
skriker någon: "Ta av kläderna!"
Jag bara: "Gör det själv!"
Då ställer sig hennes kille upp.
"Du! Hon tar av sig samma saker du tar av dig."
Och plötsligt var det fest.
Tjejen kom upp på scen
och hon var vacker.
I alla fall enligt Jäger.
Hon står bredvid mig på scen, men jag är helt borta.
Jag kan knappt prata.
Publiken börjar ropa.
"Ta av dem!"
Så jag sparkar av mig ena skon.
Hon sparkar av sin sandal.
Jag sparkar av den andra skon, hon gör likadant.
Och så börjar vi tävla.
Till slut står jag i bara kalsonger.
Och hon har BH och trosor,
och alla vet att det är hennes tur.
Och det är detta jag var orolig för
för jag var uppmanande.
Jag bara…
"Vi ska få se någonting."
Jag vet inte vad vi ska få se, men något kommer vi att få se.
Antingen tut-tut eller mjau-mjau.
Något blir det."
Så snart hon hörde "mjau-mjau…"
sprang hon av scenen,
och jag stod kvar i kalsongerna.
Jag hade ingen hjälp.
Till slut dök min vän upp.
Martin kommer springandes ned för trapporna,
han tar mikrofonen från mig.
"Pallra dig upp i logen."
Jag fattar ingenting, jag glor ned i marken.
Jag är den här killen.
Jag ser ut som i ett Mortal Kombat-spel.
Jag tittar ned så Martin petar på mig.
"Hallå!"
Då ser jag Martins ansikte.
Hela hans ansikte är täckt med salt.
För han är en slampa.
Martin säger: "Pallra dig upp i logen!"
Jag försöker gå upp för trapporna, men jag är för full.
så jag blir tvungen att krypa.
Ni vet såhär på alla fyra.
Så jag kryper upp för trapporna,
och när jag når toppen så hurrar alla.
"Han klarade det!"
Och jag bara: "Jihoo!"
Och Martin försöker bara få bort mig.
"En applåd för mr Gabriel Iglesias."
Han har gett er allt han har!
Han klädde nästan av sig naken för er!"
Och då hörde jag
"nästan".
Då dök en liten djävul upp på min axel.
Och dess namn var Jäger!
Och från högst upp i trappan:
"Vet ni vad…"
Och så kastade jag mina kalsonger på Martin.
Hälften av publiken såg mig naken från sidan,
den andra halvan såg Pikachu.
Problemet med att berätta denna historia
är att folk ifrågasätter om den är sann.
De säger: "Hur kan du komma ihåg alla detaljer
efter att ha druckit så många shots?"
Och det gör jag ärligt talat inte.
Men vi spelade in showen.
Så jag vet väldigt väl hur det gick till.
"Hon tar av sig samma saker du tar av dig."
Jag vet.
En fråga jag alltid fått under åren är:
"Är dina historier sanna?"
"Dessa galna historier", om mig och Snoop Dogg,
Martin och alla äventyr, eller om Frankie.
Folk har alltid undrat om berättelserna är sanna.
Typ som i äkta.
Så under min senaste show tog jag upp det.
Jag var trött på att folk frågade,
så för att bevisa det, visade jag under slutet av showen,
ett foto från var och en av historierna jag nämnt,
så att folk skulle veta att historierna är sanna.
Och ikväll…
…är inget undantag.
Nåväl…
Klädde jag verkligen av mig naken på scen?
Ryan, tryck på knappen.
Jag driver med dig.
Ni trodde ni skulle få se 3D-versionen.
Förlåt, den var för mig.
Herregud.
Ni blev oroliga… "Din skitstövel! Det finns barn här!"
Herregud.
Den vanligaste frågan jag får är:
"Hur ser din skrivprocess ut?"
Min skrivprocess är enkel.
Jag sitter inte och skriver ned skämt.
Jag är dålig på det.
Fråga Oscarsakademin.
Jag upplever saker och sedan berättar jag dessa saker på scen
och så behåller jag de saker som folk skrattar åt.
Och det som ingen skrattar åt jobbar jag lite mera på.
För över 15 år sedan, min kompis Ivan, som är en av…
Han är min äldsta anställde.
Inte gammal som "Hallå, hur är det?" Han har varit med längst.
Han var med i början.
Ivans första jobb var att spela in mina shower med en videokamera.
Ordet "videokamera" borde vara en ledtråd
till tidpunkten.
För vissa undrar nu: "Vad är en videokamera?"
Det var vår tids Snapchat.
Så Ivan spelade in showerna
och la sedan undan videokameran och stativet
och videoband i en väska.
Den var stor, det var ingen telefon
Tillbaka till hotellet
han tar av skyddet på baksidan av teven
och kopplade in kameran och så tittade vi,
och så utvärderade jag mitt material.
En kväll var vi ute på middag.
Ivan packade upp väskan.
Och vi möttes i hotellobbyn.
Och Ivan glömde kameraväskan i lobbyn.
Vi åt middag och när vi kom tillbaka
så var den borta.
Och vi fick aldrig tillbaka bandet.
Och nu tänker ni: "Vad praktistkt."
Bandet där han är naken är borta."
Varför skulle jag hitta på en sådan historia
och potentiellt skada min image?
Jag behöver inte några minuters skratt.
Jag behöver att bandet inte finns.
Det finns ett band någonstans där jag gör någonting riktigt pinsamt
och något jag vill ha ogjort,
och jag vet att när denna show visas på Netflix
så kommer många att se det,
och förhoppningsvis tittar personen som har bandet.
Och jag vill säga den personen något,
du där i vardagsrummet,
jag vet att du har bandet.
Jag har 50 000 $
med ditt namn på.
Kom och få betalt.
Under de senaste 25 åren har jag fått samma fråga.
Folk frågar: "Gabriel, under alla dina år som komiker
vad var din karriärs största ögonblick?"
Och jag har aldrig velat peka ut
någon enskild grej.
För det fanns så många otroliga ögonblick
under de senaste 25 åren.
Är ni med?
Jag älskar att min mamma fick se så mycket av det
och se sin son bli framgångsrik
och att hon uppfostrat någon som respekterar folk
och som jagar sina drömmar.
Och jag har alltid,
jag ville aldrig peka ut ett särskilt tillfälle
när folk frågade:
"Vad var din karriärs största ögonblick?"
Jag tror att problemet är,
att om någon frågar mig det på måndag…
"Gabriel, vad var din karriärs största ögonblick?"
Jag tror jag har ett svar.
Förlåt, jag vill inte vilseleda er.
Detta är inte min karriärs största ögonblick.
Detta är mitt livs största ögonblick.
Och om jag dör imorgon så har jag gjort allt jag någonsin velat göra,
och mer därtill.
Nu finns det bara en sak kvar att säga.
Jag blev stoppad en kväll
på väg ut från en Krispy Kreme drive-in.
Svängde vänster istället för höger,
men jag var ju distraherad av munkarna.
Jag bara: "Snart ska ni få!"
"Ni har varit stygga, mycket stygga!"
"Ni har varit så stygga."
Jag hade ingen koll och körde åt fel håll.
Senare.
Polisen tar tid på sig.
Jag: "Detta tar för lång tid."
Jag tar lådan i knät och öppnar den.
Och precis när jag ska hugga in så kommer polisen fram.
"Du vet vad det gäller?"
Det var för enkelt, jag sa: "Ja, ni kände väl lukten!"
Los Angeles.
Jag älskar dig.
Du är mitt hem.
Tack för dessa 25 år.
Tack för mitt livs största kväll.
Detta glömmer jag aldrig.
Tack.
Tack så mycket.
Denna show tillägnas minnet av Vincente Fernandez!
Muchísimas gracias!
Gott folk, en applåd för Martin!
TACK LOS ANGELES #FluffyWasHere
En applåd för mannen som skrivit historia ikväll.
Er alla och Gabriel Iglesias!
Jag ska säga er att denna cabrón,
Gabriel Iglesias, samlade er alla
och Los Angeles.
Alla färger, alla raser,
alla trosuppfattningar,
alla bakgrunder, alla stadsdelar,
alla är förenade i skratt
tack vare mr Gabriel Iglesias,
gott folk.
Lyssa på mig, alla ni där ute som har drömmar,
vi är tre mexikaner från the hood,
cabrones är ni med?
East Los Angeles!
East Los.
Long Beach!
Wilmington!
Just det.
Och jag ska säga er,
att kan vi uppfylla våra drömmar, så kan ni med, cabrones.
-Snälla. -Oavsett vad!
-Inga ursäkter. -Låt ingen säga "det går inte"!
Inga ursäkter hörni.
Om vi kan göra det, por favor.
Jag vet att någonstans där ute, tittar någon på denna show,
och blir inspirerade att uträtta något stort.
För några år sedan,
var jag i Philadelphia och såg Kevin Hart
köra en show som denna på en fotbollsstadion,
och jag sa: "Vet du vad, om Kevin Hart kan så kan jag också."
Så jag hoppas att någon där ute,
säger: "Jag kan också göra det."
Vilka de än är, kör bara. Snälla, jaga drömmarna.
Slit hårt, gör uppoffringar, gör det bara.
Undertexter: Andres Villarreal
Så är det sant att han klädde av sig?
Om han gjorde det?
Hans kulor var överallt!
FLUFFY ÅTERVÄNDER…