Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Назвіть, будь ласка, своє ім'я.
Мартін Морено.
Можливо, ви знаєте мене під ім'ям…
Мартін!
Більш ніж 20 років я їздив у турне з Габріелем Іглесіасом.
Мартін!
Так, він викрикує моє ім'я понад 20 років.
Поспішай, Мартіне!
Це краще, ніж більшість шлюбів. Це чудово.
Це була неймовірна подорож.
Ми потрапили з гаражів, клубів, віталень
до театрів, на сцени по всьому світу,
а тепер на стадіон.
Кажуть, комедія суб'єктивна,
але коли ти збираєш цілі стадіони,
це вже не суб'єктивно.
То чого людям очікувати?
Одного з найбільших шоу, які Лос-Анджелес будь-коли бачив.
Хай там як, обов'язково додивіться до кінця.
Ви захочете побачити закінчення шоу.
То що ще можна сказати?
Без зайвих слів
живе включення зі стадіону Доджер, Габріель Іглесіас!
КОМЕДІЙНА ПОДІЯ NETFLIX
Лос-Анджелес!
ЄДНАННЯ ЧЕРЕЗ СМІХ
Флаффі!
Нам вдалося.
Не мені вдалося, а нам вдалося.
Дуже вам дякую.
Дуже дякую…
Ви такі: «Він зараз заплаче». «Так, я зараз заплачу».
А ще не минуло й 30 секунд, як я тут.
Дуже вам дякую.
Дякую.
Дехто з вас щойно довідався, що Мартін справді існує.
Бо ви нарешті його побачили, так?
Якщо ви мексиканець, так, він схожий на Мачете.
Або на Марко Антоніо Соліса.
Якщо ви білий, тоді на Великого Лебовські.
Це чудово. Мартін не брехав, люди.
Ми розпочинали у клятих гаражах та на барбекю у дворах,
на святкуваннях 15-річчя і весіль,
а тепер це ніби наш дім.
Цей вечір — моє найбільше досягнення
поза будь-яким сумнівом.
І я радий, що ви всі тут присутні.
Це…
Так, я не знав, що станеться після ковіду.
Розумієте мене?
Єдина хороша річ, що сталася зі мною у 2020,
це те, що якимось дивом я схуд на 32 кг.
Дякую. Так.
Так, я схуд на 32 кг.
Люди питають: «В чому твоя таємниця?»
Я кажу: «Не секрет, що зачинились усі хороші ресторани,
ось і вся таємниця».
Я не вмів готувати. Оце секрет.
Я готував сосиски вдома на міні-грилі.
Ми були в турне в Каламазу, Мічиган,
коли отримали звістку, що треба їхати додому.
Ми повернулись додому і включили телевізори.
І дивились, як вони нам брешуть.
Я не натякаю на змову, але пам'ятаєте, що нам сказали?
«Це триватиме лише два тижні».
І все, нам сказали два тижні.
Так? «Пані та панове, ми просимо вас,
посидьте вдома два тижні, побудьте з рідними,
побудьте з родиною, лише два тижні, поки ми все з'ясуємо».
Доктор Ентоні Фаучі надав нам нову корисну інформацію.
Лише два тижні, не більше, лише два тижні».
Вибачте, що я говорю тим самим стандартним голосом білошкірого стариганя.
Але саме ним вони й говорили.
Бо саме його ми чуємо у кризові періоди.
Це не міг бути жоден інший голос.
Це не міг бути…
«Ні, чувак, замовкни!
Лише два тижні, так? Лише два.
І ти підеш додому, до мами з татом.
А якщо додому прийде ковід,
ти скажеш: "Його тут нема, друже".
Приходь іншим разом.
Лише два тижні"».
Це не міг бути інший голос.
Це не міг бути…
«Ось що я тобі скажу, ось що ти зробиш, чорт забирай.
Ти почвалаєш додому і заляжеш на дно.
Ти заляжеш, а якщо ковід припреться на твій ґанок,
вгатиш йому прямо в пику, ось що ти зробиш.
Лише два тижні».
Це не міг бути інший голос.
Це не міг бути…
«Отже, слухайте, ось як все буде.
Ви підете додому, побудете з ріднею і таке інше».
Не хочете сміятись над голосом чорношкірого?
Нехай. Це ваше почуття провини, не моє, я в порядку.
Я в порядку.
Лише два тижні, так нам казали.
Два тижні, два тижні перетворились на два місяці,
потім на пів року, потім на рік із хвостиком.
І мало-помалу нам розказували, хто найбільше ризикує
підхопити ковід.
Ми дізнались, що це люди за 45, так?
Люди з зайвою вагою.
Нічого дивного.
Діабетики. Та невже, справді?
У групі ризику латиноамериканці та афроамериканці.
Так. Бувай, Фелішо.
Я дізнався, що у мене є 85% факторів, що сприяють захворюванню.
За 45, зайва вага, діабет, високий холестерол, високий тиск.
Очевидно, ковід — моя пара в Тіндері.
Нарешті хтось хоче свайпнути вправо,
і її звуть Корона.
Так.
Все ще треба носити маски.
Одні згодні з цим, інші ні.
У деяких установах це вимагається,
в інших за бажанням.
Найсерйозніша скарга, яку я чув, щодо маски,
це те, що вона має дивний запах.
Хочу вам сказати, ні, це не маска.
Це ви.
Ви відчуваєте запах, про який вам казали протягом багатьох років,
і нарешті ви відчуваєте те, що відчували всі ми.
Так.
Скажу чесно, моя маска пахне смачно.
Моя маска пахне як Орео і торт «Три молока».
Якби ви зараз понюхали мою маску,
то забажали б пончиків, так вона смачно пахне.
Думаю, може, продати її на Онліфанс,
може, зароблю грошей.
Дехто з вас мене зрозумів. Збоченець. Так.
Мої наступні слова
ніяким чином не є політичною заявою.
Тому не сприймайте їх так.
Вакцина.
Дехто подумав: «Ну, почалося.
Почалося, я знав, що це буде. Я знав.
Подивіться на нього, точно вколов бустер».
Я не буду казати, що вам робити з власним тілом.
Я просто хочу розказати історію.
Я зробив щеплення, так, і я не чекаю на схвалення.
Я кажу це тому,
що у мене було 85% факторів, що сприяють захворюванню.
В даній ситуації я випробовую долю.
А ще я хотів працювати.
Я зробив щеплення, але ще тоді, на початку,
коли щоб зробити щеплення,
не можна було просто прийти в аптеку.
Треба було записатись.
Туди треба було їхати, не можна було просто прийти.
Я намагався.
Я хотів, щоб мене упізнали. Я такий: «Привіт!»
Очевидно, це спрацьовує лише у «Червоному лобстері».
Я можу прийти до «Червоного лобстера» о восьмій вечора в суботу.
«Ви замовляли столик?
Це Флаффі, приготуйте печиво!»
Але я записався на щеплення, як усі інші.
До установи довелось їхати.
Там маленький інтерком.
«Чим можу вам допомогти?»
Щось це нагадує.
«Так, дайте, будь ласка,
велику порцію вакцини».
«Пфайзер чи Модерна?» «У мене є купон.
Ту, що безплатна».
«Під'їдьте до віконця». Я їду до наступного віконця.
Там хлопець, увесь замотаний
з голови до п'ят.
Ти даєш йому руку, і в тебе засаджують шприц.
І ти маєш посидіти в машині
10 чи 15 хвилин, якщо раптом виникне алергічна реакція.
Отже, я сиджу в машині з увімкненими радіо та кондиціонером.
Дивлюсь навкруги та помічаю, що неподалік протестують люди.
І це нормально.
Ми маємо право протестувати, я це підтримую.
Але мене турбує, коли протестувальники сходять з тротуару
і напосідаються на тебе.
І ось що відбулося.
Я глянув туди, побачив протестувальників, і зустрівся поглядом з одним з них.
Я можу сидіти так весь день, я в машині. Я такий: «Що?»
Жінка, на яку я дивлюсь, раптом починає прямувати до мене.
А я: «От, трясця».
Вона підходить до машини і починає кричати на мене.
На мене ще ніколи ні з того ні з цього не кричала зовсім незнайома людина.
Вона підходить до машини та каже:
«Ти телепень!
Навіщо ти зробив щеплення?
Ти навіть не уявляєш, що вколов у своє тіло, дурню».
Я не знав, що сказати.
Я такий: «Стерво, я їм чорізо».
Ти навіть не уявляєш, з чим доведеться зіткнутися вакцині,
щоб від неї був хоч який результат.
Їй треба продертися крізь роки поїдання чорізо, чичарону, карнітас,
смаженини, клятих хотдогів, ковбаси, тушкованки, менудо,
яловичого бульйону.
Їй несолодко доведеться.
Так, і окрім цього,
ми намагаємося вирішити всі питання з Нетфліксом
та зробити новий спецвипуск. А під час пандемії, особливо у 2020-му,
було неможливо зібрати навіть кілька осіб,
вже не кажучи про стадіон.
Netflix чітко все пояснив.
«Нам потрібен новий спецвипуск якомога швидше, добре?»
Це було ще до… У них ще не було «Гри в кальмара».
Пам'ятаєте…
Червоне світло
Дехто скаже: «Це расизм». Ні, це слушно, це чудово.
Отже, Netflix каже: «За першої ж нагоди
запишіть спецвипуск, нам потрібен спецвипуск».
І через деякий час
з'явилися два варіанти для запису спецвипуску у кінці 2020-го.
Один у Флориді та другий у Техасі.
Глядачі з Техасу аплодують, так?
Можете аплодувати скільки влізе. Там я підхопив ковід.
Так, чорт забирай.
Отже…
Ось вам історія.
Я і раніше влаштовував шоу у Техасі,
але ніколи не виступав у Сан-Антоніо.
Спочатку ми хотіли записати спецвипуск у Сан-Антоніо
для нового шоу Netflix, для серіалу.
Ми не могли багато подорожувати.
Пам'ятаєте, нам казали: «Залишайтесь у своїй ковідній бульбашці».
Залишайтесь у бульбашці».
Отже, щоб виявити передбачливість та обережність,
ми вирушили туди всією командою,
а потім ми вирішили:
ми залишимось у Сан-Антоніо на 30 днів.
Тридцять вистав за тридцять днів, а в останній день
ми запишемо спецвипуск.
Так я зможу повернутись до виступів,
тому що останній раз я виходив на сцену понад рік тому.
Ми приїхали туди і мені запропонували на вибір:
«Ви хочете жити в будинку чи в готелі?»
Я кажу: «Я ще ніколи не жив у Техасі, подивимось, як живеться в будинку».
Тоді нам знайшли розкішне житло,
там були Мартін, Альфред, мій друг Рік, я, ми вчотирьох.
Ніби мексиканський варіант «Справжнього світу», так?
Отже, ми всі разом у великому домі.
Кожен отримав свою кімнату.
Звичайно, у мене велика кімната, бо ж це я.
Ось так.
Дехто з вас: «Ні!»
Так!
І я відкриваю двері, вмикаю світло… Клац!
І думаю: «Гарна кімната.
Ого! І така велика».
А потім я помітив дірку в стіні.
Думаю: «Дивно».
Я підійшов дуже близько до стіни,
і коли я наблизився, я зрозумів, що це не діра,
а здоровенний тарган.
Ось що я вам скажу, я не перебільшую,
коли кажу, що тарганисько було ось таке.
Величезний тарган.
Раніше я вже використовував цю одиницю виміру, щоб перебільшувати.
Але я не перебільшую, коли кажу, що клятий тарган був такого розміру.
Не хочу, щоб ви думали: «Хіба ти занадто крутий для тарганів?»
Ні! Я ріс з тарганами все своє життя.
Ми з мамою жили у дешевих багатоповерхівках.
У нас завжди були таргани, але вони були інші.
По-перше, вони були ось такі.
Каліфорнійські таргани зовсім інші.
Наприклад, коли вмикаєш світло, вони розбігаються.
В Техасі він розслабився.
В Каліфорнії вони реагують на звук та рух.
«Тікаймо!»
Я спробував застосувати підхід з Каліфорнії до таргана з Техасу.
Я сказав: «А!»
А тарган такий: «Що?»
Здається, не він у моїй кімнаті, а я у його.
У цей час до кімнати заходить мій турменеджер.
Вона питає: «З житлом усе добре?»
Я кажу: «Кімната чудова, але подивись на стіну».
«О, у стіні дірка!»
Я кажу: «Підійди ближче».
Вона підходить до стіни та каже: «Здоровий тарган».
Я кажу: «Тебе це не турбує?»
Вона каже: «Він же не у моїй кімнаті».
Вона бачить, що мене явно непокоїть цей тарган, і каже:
«Хочеш, я приберу звідси твого дружка?»
Це трохи принизливо,
бо я великий мужик, а її зріст півтора метра.
Вона каже: «Посунься, дурню».
Вона знімає туфлю, бере її в руку, залазить на стілець,
замахується і співає:
Я крута
Прибила таргана.
Кинула туфлю, взула її.
Я дивлюсь на стіну,
а він ще ворушиться.
Я кажу: «Ти розлютила нашого друга». Вона образилась.
«Ні, дурню, другий раунд!»
Вона хапає туфлю, залазить на стілець, замахується,
і саме тоді, коли вона збирається вдарити таргана вдруге,
ця падлюка полетіла.
Це був тарган-Гаррі Поттер!
О, дивіться-дивіться!
Мороз іде поза шкірою.
Хай там як, ми пробули там 27 днів.
І чомусь, на 27-й день,
з команди у 30 осіб, які були на записі спецвипуску,
лише мій тест виявився позитивним на ковід-19.
Більше ніхто не заразився.
Ні Мартін, ні Альфред, ніхто.
Я сказав Мартіну: «Я не знаю, де я заразився».
А він сказав: «Думаю, ти заразився від таргана».
Отож, окрім складностей з ковідом…
До речі, щиро вибачаюсь перед містом Сан-Антоніо,
бо я мав знімати спецвипуск там,
але з очевидних причин ми не змогли цього зробити.
Але сподіваюсь, ви розумієте, чому я мав зробити це сьогодні.
Окрім складнощів з ковідом, ситуації зі щепленням,
я довідався, що хтось пробує вимагати в мене гроші.
Так, вони мені навіть не рідня.
Тож до дідька. Дивись.
Мені подзвонив менеджер
і сказав, що з ним зв'язалась людина,
яка стверджує, що має відео,
на якому я «непристойно» поводжусь з моделями.
Бачите? Дивіться.
Ви такі ж, як я.
Я подумав: «Я теж хочу його побачити».
Я не зневажаю жодну жінку,
яка будь-коли давала мені шанс.
Але серед них не було моделей.
Може, парочка вертихвісток з Вест Ковіна.
Але вони не були моделями.
Вони були лише гарними громадянками. Дякую.
Отже, мені дали час до дев'ятої ранку,
щоб покласти на рахунок 50 000 доларів,
або вони викладуть відео в інтернет
і моя кар'єра закінчиться.
Коли я отримав повідомлення, було вже шість годин вечора.
І мій строк сплив пів дня тому.
Я думаю: «Ввімкну телевізор, подивлюсь, чи в мене ще є робота».
Очевидно, ви зараз почули про це вперше,
бо ніякого відео не було.
Мене просто намагались залякати, щоб я заплатив.
Я розповів вам цю історію тільки тому що…
Невже лише 50 000?
Серйозно? Стільки коштує моя кар'єра?
Зрозумійте мене правильно, для когось 50 000 це ого-го.
Це багато грошей,
але якщо ви шантажуєте знаменитість,
50 000 доларів — це дуже мало.
Якщо подивитись з іншого боку, те ж сталося з Кевіном Хартом.
Але в Кевіна Харта вимагали десять мільйонів.
Десять мільйонів.
Завдяки чому я маю уявлення, де моє місце
у комедійній ієрархії успіху.
Ось Кевін Харт з десятьма мільйонами, а я як купон зі знижкою на здирство.
«Де ти дістав своє здирство?» «У дисконт магазині на розпродажі».
50 000 доларів.
За 50 000 навіть Ескалейд не купиш.
Лише Хюндай Сонату, якщо пощастить.
І тільки базову версію.
Вікно все одно відчинятиметься як брама.
50 000 доларів?
А тепер про приємне.
Я знайшов чим зайнятися під час пандемії.
Я знімався у фільмі, сидячі у вітальні.
Так. Він був навіть не для Порнхабу.
Фільм вже вийшов у кінотеатрах.
Він називається «Спейс джем». Фільм із Леброном.
Лос-Анджелесе, ти дивишся на новий голос Спіді Гонсалеса.
Дякую.
Я вважаю кумедним те, що найняли найповільнішого мексиканця,
щоб зіграти найшвидшого, розумієте?
Через два тижні після отримання ролі
я довідався, що Спіді Гонсалеса намагаються вирізати.
Дехто з вас чув, що вони хотіли прибрати двох персонажів.
Це Пепе Ле П'ю та Спіді.
Я розумію, якщо це стосується Пепе.
Він трохи вразливий.
Але він приховує це за допомогою слів: «О, моя люба.
Моя люба».
Так.
Але чим завинив Спіді Гонсалес?
Він мексиканець і він швидкий. Це не злочин.
У Монтебельйо це гарантія працевлаштування.
Я кажу: «Я не дозволю їм зашкодити Спіді».
«Не дозволю його скасувати».
Тому я виступив на його захист. Та й іншої роботи в мене не було.
Я використав єдиний засіб, який міг, щоб захистити його.
Я написав у твіттер.
А твіттер — це страшне місце.
Це так.
Там пишуть, щоб посваритися, погиркатися, довести правоту.
Мій друг сказав: «Якщо хочеш уваги,
використовуй хештег». Я так і зробив.
Я написав такий твіт: «Привіт #культураскасування.
Мене звуть Габріель Іглесіас,
і я новий голос Спіді Гонсалеса.
Мене не можна ні скасувати, ні упіймати».
І я запостив це.
Я й не уявляв, що коли заходиш у твіттер
у пошуках проблем,
ти їх знайдеш.
О, так.
Всі великі інформаційні агентства підхопили мій твіт
і використали у сюжеті про культуру скасування.
ABC, NBC, CBS, CNN.
Якби я про це знав, я б перевірив написання.
Бо подзвонила рідня.
«Ти що, телепень? Що з тобою? Пиши правильно!»
О боже.
Навіть Fox News випустив сюжет про мій твіт.
Fox News.
Звідки я знаю?
Подзвонив Дейв, водій мого автобуса.
Він був у захваті.
Він каже: «Флаффі, чорт забирай, я ніколи так не пишався.
Тобі вдалося, друже. Тебе показали по Fox News».
Я кажу: «Дейве, замовкни, дурню». А він: «Америка».
Мені подякували навіть Warner Bros. Pictures.
І не встиг я зоглянутися, як спілкувався по зуму.
Багато кому з вас довелося звикнути до зуму,
і він доволі зручний, так?
Вони бачать лише це.
Щоб розважитись, кожного разу, коли я розмовляв по зуму,
я був як Вінні Пух.
Якщо вам не смішно, то спитайте того, хто сміється,
бо якщо ти став Вінні Пухом, зворотного шляху вже немає.
Я розносив дитячу присипку по всьому дому.
Це було схоже на серію Narcos.
Отже, я розмовляю по Зуму
з режисером, сценаристом та продюсером «Космічного джему».
Всі дуже милі, співчутливі, спокійні.
Вони кажуть: «Габріелю, ми вдячні,
що ти погодився озвучити наш фільм.
Ми цінуємо твою участь у проєкті.
Якщо маєш питання чи побоювання, скажи нам.
Дякуємо.
Ми б хотіли дещо запитати». Я кажу: «Добре».
«Що ти думаєш про голос Спіді Гонсалеса?»
Я кажу: «Що ви маєте на увазі?»
«Знаєш, дехто вважає його дещо шаблонним.
Як на твою думку?»
Я кажу: «Ви не знайомі з моєю родиною».
Я не можу висловити думку всіх смаглявих людей,
але можу сказати, що особисто я, поки ріс у своєму домі,
не сприймав Спіді Гонсалеса в негативному сенсі.
Насправді він був єдиним уособленням нас, яке ми мали, поки росли.
Він і маленький джміль у «Сімпсонах».
«Габріелю, ми подумали, може, ти б хотів
озвучити персонаж своїм справжнім голосом?
Може, зробити його більш сучасним, удосконалити його».
Я кажу: «З усією повагою,
я вдячний, що ви даєте мені можливість
змінити голос такого відомого персонажа,
але врешті-решт, коли люди дивляться фільм,
я хочу, щоб вони думали не про мене,
а про Спіді Гонсалеса».
Тож кажу: «Будь ласка, збережіть його оригінальний голос».
А потім він мене запитав:
«Думаєш, ти зможеш відтворити голос?»
Як я отримав цю роль?
Пам'ятайте, мене не прослуховували на роль Спіді Гонсалеса, мені просто подзвонили.
Я думав, вони знають, що озвучка — мій заробіток,
і що я з цим впораюсь.
Я кажу: «Чому ви обрали мене,
якщо не впевнені, впораюсь я чи…
Вам просто було потрібне прикриття, якщо все піде до біса, так?»
А потім всі троє людей на зв'язку такі…
Я кажу: «Не хвилюйтесь, бо від мене є подвійна вигода.
Ви отримаєте справжнього мексиканця, який може відтворити голос».
Тож, так.
Добре.
Не встиг я зоглянутися, як звукорежисер,
що робить записи в Warner Bros., приєднується до дзвінка.
Я знаю про цього хлопця лише те,
що він дуже голосно говорить.
Він приєднується і каже: «Габріелю Іглесіасе, як справи?»
«А ви як?»
«Я Стівен, координатор зі звукозапису в Уорнер Бразерс.
Ось що ми робимо далі.
Власне кажучи, я натисну "запис", і як тільки я це зроблю,
просто починай говорити як Спіді Гонсалес.
Ми отримаємо швидкість, темп, час,
і як тільки ми це відпрацюємо, то почнемо запис фільму.
Згоден?» «Згоден».
«Габріель Іглесіас, "Космічний джем: нове покоління",
Спіді Гонсалес, дубль перший.
Габріелю, перевірка мікрофона.
«Один, два, три». «Все добре, почали.
І… почали».
Добре, починаємо.
«Вітаю, друзі, я Спіді Гонсалес, найшвидша миша у Мексиці.
Вперед! Нумо-нумо!»
Режисер, сценарист та продюсер такі…
«Це було ідеально!»
Я кажу: «Я знаю, я вже довгенько як мексиканець.
І навіть не думайте, що оскільки я мексиканець,
то можу грати лише мексиканських персонажів».
Я кажу: «Я заробляю на озвучці.
Якби мені дали шанс,
я б озвучив весь фільм самотужки».
Я б зміг.
Дивіться.
Марсіанин Марвін.
«О, мій модулятор».
Йосеміті Сем.
«Ненавиджу цього кроля!»
Багз Банні.
«Як справи, Док?»
Я кажу: «Можете звільнити інших акторів озвучки прямо зараз.
Я озвучу весь фільм за пів ціни плюс медичне страхування».
Це була середина 2020-го, тому я говорив серйозно.
Я: «І ніякої доплати за візит до лікаря».
Найбільше мені сподобалось те,
що вони серйозно над цим замислилися.
На мене могли просто подивитись і сказати: «Ти дурень».
Я б не сперечався. Я б сказав: «Нехай».
Але, мабуть, ми живемо в інші часи,
коли люди більш чутливі та більш дбайливі.
Режисер хотів переконатися, що я не образився, він каже:
«Габріелю, я не сумніваюсь у твоєму таланті актора озвучки,
шоумена, особистості, але у мене зв'язані руки.
Контракти вже підписані, чеки вже видані.
Це проєкт з профспілковим договором». А я: «Ого, як розійшовся!»
Продюсер також на зв'язку.
Продюсер відповідає за фінанси, за гроші.
Він чує, як режисер розбазікався, і каже:
«Тихо, зачекай.
Вислухай хлопця.
Габріелю.
Флаффі.
Крихітко!
Кажи, любчику.
Якщо це в наших силах, про яку суму йдеться?»
Я кажу: «Тобто?»
«Про яку суму йдеться? Твій тариф, твої розцінки?»
Я кажу: «Ходять чутки, що моя ціна щонайменше 50 000.
І в мене є імейли, щоб це довести».
Вони все одно відмовили, та нехай.
Я знаю, що колись мені доведеться знову захищати Спіді Гонсалеса,
бо, на жаль, так працює культура скасування.
Зрозумійте мене правильно.
Я розумію, що деякі люди мають нести відповідальність, але…
До речі, якщо саме я кажу вам про культуру скасування,
то це вже занадто далеко зайшло.
Бо я пишаюся тим,
що я комік, який не породжує розбрат.
Тому я не говорю про політику, релігію чи спорт.
Тому що ці три речі роз'єднують людей.
Тому я говорю про їжу.
Бо їжа об'єднує людей.
Саме так. Хіба що ти веган.
У цьому випадку, можете негайно піти. Мені начхати.
Мені байдуже, якщо я образив вас чи ваш салат, можете йти. Бувайте.
Мені так набридли вегани тільки тому,
що колись я був веганом.
Знаю, дехто з вас скаже: «Ні!» Так.
Я був веганом трохи менше ніж рік.
Дехто з вас, мабуть, думає:
«Якщо це тривало менше ніж рік, тоді ти не був веганом».
Але поміркуйте.
Кожен, хто коли-небудь сидів на дієті,
знає, наскільки важко змінити свій звичний раціон на один тиждень,
вже не кажучи про рік.
А мені сказали: «Ти втратиш вагу».
І не збрехали.
Я втратив вагу, терпіння та друзів.
Тому хочу вам сказати, я повернувся.
Так от…
Мене майже скасували.
Мене майже скасували,
тому що я розмістив твіт про одного з моїх собак.
Дехто з вас вже знає, що я маю двох чихуахуа.
Так.
Люди, що дивляться телевізор: «Як оригінально».
Так, я знаю.
Я маю двох чихуахуа.
У мене хлопчик на ім'я Вінні та дівчинка на ім'я Ріса.
Загальна вага шість кілограмів.
Моя дівчинка Ріса важить два кілограми,
і їй 17 років.
Так. Її лють підтримує в ній життя.
Я підтверджу всі стереотипні уявлення про чихуахуа.
Так, це правда.
Лють справжня.
Але мене вона любить, зрозуміло?
Їй 17, у неї немає зубів. У неї висолоплений язик.
Вона чарівна.
Я запостив її фото у Твіттері з таким підписом:
«Збираюсь пригостити мої маленькі нагетси курячими нагетсами».
А потім я тегнув фастфуд «Чик–філ–Ей».
Ось, бачите?
Більшість з вас подумала: «Там смачно годують.
Шкода, що зачинено щонеділі».
А декілька з вас зараз почули стогони…
Так. Половина з цих людей — вегани.
Інша половина — ті, хто дав мені перцю в твіттері.
Моя стрічка в твіттері рясніла гидкими коментарями.
«Дурень, потвора. Як ти міг? Ми були про тебе кращої думки».
«Невже ти теж, Флаффі?» А я не розумію, про що вони.
Проблема культури скасування в тому, що вони лише нападають, не навчають.
Вони не пояснюють.
Вони лише нападають і сподіваються, що ти порозумнішаєш,
чи зрозумієш їх, але вони не хочуть бути чемними.
То ось що відбувається.
Я ставлю питання, але ніхто не хоче відповісти.
«Флаффі, ти жахливий». Я: «Що ти маєш на увазі?»
«Справді? "Чик–філ–Ей"?»
Інший фастфуд був зачинений, не знаю, що тут сказати.
«Ти знаєш, що робиш». Мене більше цікавить їжа, ніж політика.
Я не розумію, про що ви.
А потім хтось нарешті знайшов час, щоб пояснити мені,
чому я був «неправий» через цей твіт.
Я дізнався, що у минулому «Чик–філ–Ей»,
славився тим, що робив пожертви
організаціям, які трохи не поважають
ЛГБТК+–спільноту.
Вибачте, що я жестикулював, щоб правильно вимовити літери.
Я не хотів помилитися літерою.
Я вважаю себе прихильником та союзником.
Я з усіх сил намагаюсь бути настільки чуйним, наскільки можу,
враховуючи обмежену інформацію, якою я володію.
Тому я скажу це ще раз.
Я намагаюсь бути якомога більш чуйним,
враховуючи обмежену інформацію, якою я володію,
а це в основному означає, що я читаю тільки заголовки.
Ось у чому справа:
у цьому світі мільйон труднощів.
Кожного дня люди намагаються покращити своє життя,
намагаються досягти мети, добитися того,
що допоможе їм вирушити на пошуки чогось кращого.
Неможливо відстежити боротьбу кожної людини,
хіба що ти помиляєшся, і тоді хтось відводить тебе вбік
і дає тобі прочухана.
Отже, розмова пройшла наступним чином.
Бо вона нарешті відбулася.
Мені кажуть: «Габріелю, якщо ти вважаєш,
що підтримуєш ЛГБТК+–спільноту,
то чи й надалі ти будеш тегати "Чик–філ–Ей" у майбутніх постах?»
Я кажу: «Так, буду, але не тому, що я її не підтримую.
Я прихильник вашої боротьби,
але це палиця на два кінці.
Ви теж повинні мене підтримувати».
Я кажу: «Я тегнув "Чик–філ–Ей" так само,
як і будь-яку іншу компанію, послугами якої я радо користуюсь.
Я намагаюсь отримати безкоштовні плюшки».
Це елементарно, майте це на увазі.
Хтось запитає: «Габріелю, у тебе ж є гроші?»
Так, є, і знаєте, як їх заощадити?
Безкоштовними плюшками.
Я розкажу, як я про це дізнався.
Якось я вечеряв у «Чипотле», їжа була неймовірна.
І я хотів публічно подякувати їм онлайн.
Я висловив їм подяку і тегнув «Чипотле».
У «Чипотле» побачили мій твіт і написали мені, щоб віддячити.
На знак подяки «Чипотле» надіслав мені подарункову картку,
яка дає право на необмежену кількість їжі у «Чипотле» протягом одного року.
Я скористався нею.
О, вони помилились, подарувавши її мені.
За два тижні вона була схожа на проїзний в метро.
Уся подряпана.
Ось що я вам скажу, якби ви були на моєму місці й написали один твіт,
завдяки якому ви б могли їсти задарма цілий рік,
хіба ви б не тегали якомога більше компаній,
щоб побачити, хто ще долучиться до гарної справи?
Моя провина лише в тому, що я вийшов на панель, і все.
Я перетворився на інтернет-повію, ось і все.
Проте я все ж розумію, що деякі люди
мають нести відповідальність за певні вчинки.
Але мені здається, що часто можна все залагодити звичайною бесідою.
Відповідно до сучасних правил, моє шоу можуть негайно скасувати
через попередні комедійні спецвипуски, які я записав у минулому.
Я це розумію, тому просто чекаю на дзвінок.
Я знаю, що моє шоу можуть скасувати через попередні спецвипуски.
Я знаю, що, мабуть, від мене чекають вибачень,
але я ніколи не вибачатимусь за свої попередні роботи,
тому що тоді це було цілком прийнятним.
Звичайно є речі, які б я зараз змінив,
але я ніколи не вибачатимусь за минуле,
бо тоді все було добре.
Зараз я хочу всім вам сказати,
що ви багато чого про мене не знаєте,
але згодом довідаєтесь.
В цілому я зараз намагаюсь робити те,
що порадив мені адвокат, а саме випереджати події.
Я образив людину, чиє ім'я навіть не повинен був згадувати.
Я образив професійного боксера.
Його звуть Канело.
Знаю. Пан або пропав.
Якщо ви не знаєте, хто такий Канело,
я вам поясню за кілька хвилин.
Ймовірно, Канело один із найкращих бійців у світі.
Ясно?
Його ні з ким не сплутаєш.
До речі, він мексиканець,
але у нього незвична зовнішність.
Канело насправді найбільш білошкірий мексиканець на землі.
Він неймовірно білошкірий. Настільки білий, що аж рудий.
Канело рудоволосий білошкірий мексиканський боксер.
Він настільки білошкірий, що навіть Дональд Трамп каже: «Приїжджай».
Надзвичайно білошкірий.
Але потім він відкриває рота, і ти розумієш:
«А, Канело немісцевий».
І ось як я потрапив в халепу.
Мій друг-комік на ім'я Рон Уайт
зв'язався зі мною.
Рон Уайт запропонував мені взяти участь
у його комедійному шоу «Данина військовим» для державного каналу.
Я кажу Рону: «Я виступлю з задоволенням. Що завгодно заради військових. Вперед».
Отже, шоу знімали у Вегасі, там була пара коміків і я,
і Рон Уайт за ведучого.
Він запрошує мене на сцену, я думаю, що мій виступ триватиме хвилин десять.
Тому я просто розкажу про Лас-Вегас,
бо всі знають Вегас,
і я почав говорити про бокс.
А потім я згадав Канело.
І тут я потрапив в халепу.
Я кажу: «Канело мій найулюбленіший боксер.
Лише шкода, що…»
І тут усе пішло під три чорти.
Я кажу: «Шкода, що він дає інтерв'ю англійською,
тому що він недостатньо володіє англійською,
а якщо ти професійний боксер…»
Вислухайте мене.
Якщо ти професійний боксер, то повинен говорити впевнено,
активно, загрозливо, агресивно, по суті, відверто.
Іспанською йому це вдається.
Англійською не дуже.
Іспанською він всіх порве.
Іспанською. Виходить репортер, диктор:
«Ми тут разом з Канело Альваресом,
який буде битися із Флойдом "Мані" Мейвезером
на вихідних у готелі "Гранд" у Вегасі, Невада, перегляд трансляції платний».
Дехто з вас почув це і подумав:
«Боже, здається, я розумію іспанську».
Так і є.
Потім репортер дивиться на Канело і питає його про бій.
«Канело, який твій підхід до бою?»
Канело бере мікрофон.
Він не багатослівний, але говорить по суті.
Він дивиться в камеру і каже:
«Ну, я вдарю його так і ось так.
Я повалю його на землю і все, труба!»
«Тож не пропустіть на цих вихідних бій у готелі "Гранд" у Вегасі, Невада,
Канело Альварес проти Флойда "Мані" Мейвезера.
Не пропустіть!»
Те ж саме інтерв'ю.
Англійською.
«Я стою поряд з мексиканською суперзіркою
Саулем Канело Альваресом,
який на вихідних зустрінеться із Флойдом "Мані" Мейвезером
під час платної програми.
Канело, розкажи про свою стратегію та план нападу
у бою на цих вихідних із таким майстерним противником,
із чоловіком, який самотужки змінив уявлення про бокс?
Який твій план нападу під час цього бою?»
«Ну…
Я…
збираюсь…
вдарити його…
ось так.
А потім я вдарю його так.
А він…
впаде…
на…
Як сказати "пісо"?
"Підлога"? Він впаде на підлогу, а потім…
отако».
«Ось, ви все почули.
Флойд Мейвезер, сподіваюсь, ти готовий, друже,
бо на тебе чекає саме це.
Прямий репортаж для "ЕСПН Ньюз", із вами був Філ Стівенс.
Повертаємось у студію, кінець ефіру.
Що це було, чорт забирай?
Чому ти мене не попередив?»
До команди Канело дійшли чутки про мій жарт.
Я дізнався про це, бо у мене є друзі у боксерській спільноті, які зв'язалися
зі мною і запитали: «Брате, що сталося?»
Я кажу: «Ви про що?»
«Хлопче, ми чули». «Що чули?»
«Ми чули, що команда Канело розлючена».
Я кажу: «А я тут до чого?»
«Може, це через твій жарт про Канело?»
«Хто йому показав?»
Якби я знав, що один із найкращих боксерів в світі
побачить мій жарт про нього, я б ніколи так не пожартував.
Я не думав, що він подивиться
комедійне шоу Рона Уайта «Данина військовим»
на державному телеканалі.
Я думав, що він його ніколи не подивиться.
Шоу було англійською.
Тепер мене турбує сутичка,
бо я знаю, що це лише справа часу.
І я знаю, де відбудеться наша сутичка.
Вона відбудеться у Вегасі.
Я впевнений, що це станеться саме там, тому,
що коли я виступаю у Вегасі,
то виступаю у мережі готелів «Гранд».
Тому я отримую безплатні квитки на бої.
І я завжди йду, бо ж безплатно!
Мені завжди дають місце попереду, щоб показати мене на екрані
аби я стимулював продажі.
Я знаю, бо я вже бачив бої Канело з першого ряду.
Я ніколи не говорив із ним, але знаю, що це станеться саме там.
І мене турбує ця сутичка,
бо я не знаю, чи він буде сваритися зі мною англійською чи іспанською.
Сподіваюсь, іспанською, бо я хочу злякатися,
розумієте мене?
Сподіваюсь, він скаже:
«Я тебе вб'ю, клятий товстуне!»
Мене турбує, що він може сказати:
«Гей!
Гей, ти!
Гей, ти, товсте стерво Флаффі».
«Він щойно назвав мене "товсте стерво Флаффі"!»
Отже, якщо зі мною щось трапиться…
Канело.
Мабуть, я маю пишатися тим,
що людина його рівня взагалі помітила коміка.
Приємно усвідомлювати, що він знає, хто я, це чудово.
Я почуваюся значущим.
Бо я навіть не знав, чи буде взагалі життя після 2019 року.
Чесно кажучи, я думав, що 2019 рік
був найкращим роком для мене, як для коміка.
Я так вважаю тому,
що я майже став ведучим церемонії «Оскар».
Так.
Думаю, мені може пощастити наступного року.
Того року, коли я майже став ведучим,
Кевін Харт мав бути ведучим.
Не знаю, чи ви пам'ятаєте цю історію,
але Кевін мав вести церемонію «Оскар»,
а коли ти ведучий, твою біографію перевіряють дуже ретельно.
Перевіряють усі твої соцмережі, включно з «Майспейс».
Ті, кому за 40, зрозуміли.
Виявилось, що десять років тому,
Кевін Харт написав пару сумнівних твітів,
і Академія кіномистецтв запитала його про них.
Вони сказали: «Кевіне, поясни, будь ласка».
А Кевін каже: «Так, я це написав.
Я визнав це і вибачився десять років тому.
Можемо рухатись далі?»
Академія каже: «Добре, Кевіне,
ми раді, що ти вибачився,
бо нам знову про них нагадали,
і нам потрібно цього позбутися,
тому ти повинен перепросити».
А Кевін каже: «Ви не примусите мене вибачатися двічі
за одне й те ж з інтервалом в десять років».
А вони: «Тобі доведеться, бо в іншому разі
ти не зможеш вести церемонію "Оскар"».
Кевін каже: «Тоді дякую, але ні».
І він відмовився від роботи.
Я б вчинив так само на його місці.
Бо його вибачення надали б культурі скасування більшої влади.
Цього не можна допустити, ми повинні відібрати цю владу.
Тому…
Зараз…
У Академії виникла проблема,
вони намагалися знайти належну заміну Кевіну Харту,
а зробити це не так просто.
Тому вони звернулися до купи акторів, може, хтось зацікавиться,
і всі відповідали однаково:
«Дякуємо, але ні.
Ми не хочемо лізти у скандал із Кевіном Хартом».
Жоден не погодився на цю роботу.
У той час, як я…
Я не пропускаю жодної вакансії.
Тому я попросив свого менеджера подзвонити в Академію,
були раді хоч комусь.
Вони кажуть: «Ми чули про Габріеля Іглесіаса.
Він дуже смішний і дотепний.
Мабуть, він буде гарним ведучим церемонії "Оскар".
Нехай він надішле нам нариси своїх жартів,
щоб ми зрозуміли, якою буде атмосфера вечора,
і ми вирішимо, спираючись на ці матеріали».
Саме так я зробив.
Якось ввечері я взяв ручку, аркуш,
написав купу жартів,
і віддав їх Академії.
Думаю, тому мені й відмовили.
Їх так і не показали по телевізору.
Тому сьогодні…
Сьогодні, я б хотів розказати перший жарт,
який придумав для церемонії «Оскар».
А ви вже вирішите, якою була б атмосфера вечора.
Добре. Зараз зміню голос.
«Доброго вечора, пані та панове, ласкаво просимо на церемонію.
А ось і ведучий,
комік-жартівник Габріель Іглесіас».
«Дуже вам дякую, пане та панове.
Дякую, це честь.
Дякую.
Для мене честь вести церемонію "Оскар" цього вечора.
І щоб підтримати традицію,
ще один мексиканець виконує роботу, від якої всі відмовились».
І мене не найняли.
Так. А потім ми знову ввійшли в колію,
ми багато чого досягли, починаючи з 2020-го.
Ми зараз на переповненому стадіоні, де розпродані всі місця,
готові сміятися.
Розважатися.
Ми багато чого досягли.
А щодо 2020-го, я повинен подякувати своїм собакам.
Бо завдяки їм я зберіг здоровий глузд, завдяки їм я радів,
був зосереджений.
Бо я був дуже пригнічений, я сумував, я не знав, що робити.
Тут є власники собак?
Так?
Власники собак в курсі.
Жодна тварина на землі не віддасть вам все серце так, як собака.
Що? Кіт? Ні.
Вибачте, я поважаю котів та їх власників,
але котолюби, ви так само, як і я, чудово знаєте своїх котів…
бо у вас їх точно декілька…
Коти вважають, що це ви живете в їхньому домі.
Ви заходите, намагаєтесь сварити їх за щось.
Ви говорите, а вони повертаються спиною
і показують вам задок.
Ви витріщаєтесь: «Боже, який темний!»
Тільки собака цілком присвячує себе вам.
Тому вони починають так сумувати, коли знають, що ви збираєтесь піти.
І тому вони так радіють, коли ви повертаєтесь.
Ви — це буквально все, що їм треба.
«Ти вже повернувся!»
Я точно знаю, мої собаки люблять мене дужче всіх на світі.
Я сказав це минулого вечора, а мене запитали: «А як же твій син?»
Я кажу: «Ніхто
не любить мене дужче».
Я можу вийти зі своєї гримерки на хвилину чи на годину.
Та коли я повертаюсь, реакція однакова.
Кожного разу це найкращий момент в житті.
Мій собака Вінні зістрибує з дивана
і з усіх ніг мчить до мене, а коли підбігає,
починає стрибати вверх-вниз, і скавучить…
Ти майже чуєш: «Де ти був?»
І він все обпісює.
Раніше я засмучувався, коли він це робив, але потім я подумав:
мій собака так мене любить, що не може контролювати свої природні позиви.
Ось чому, коли я приходив додому, перш за все я брав його на руки.
А моя дівчина сердилась.
«Чому ти не привітався спочатку зі мною?»
Я кажу: «Бо пес любить мене більше».
«Може, я люблю тебе більше?»
Я кажу: «Щось я не бачу калюжу.
Дивись. Сухо».
Їй це не сподобалось. Шкода.
Ох вже ці пси. Ось що я вам скажу.
Вибачте, якщо я затинаюсь,
або не дуже зосереджений.
Мою увагу ще ніколи не відвертав
дирижабль із моїм обличчям на ньому.
Перепрошую, Netflix, але, чорт забирай…
Це як день народження, Різдво, Супер кубок,
Кубок світу з бейсболу
та втрата цноти одночасно.
І навіть вогники на дирижаблі я узрів
Вибачте, друзі, я надзвичайно щасливий зараз, дякую.
Шкода, мама цього не побачила.
Це неймовірно.
Вона була б щаслива побачити всіх вас,
але вона б сказала: «Ні, чорт забирай.
Дивіться. Мій син на небесах, він з Ісусом на небі, бачите?»
Це чудово.
Все нормально? Я чув, як хтось кашляв.
Все добре?
Не кашляйте, нам тільки-но дозволили повернутися.
Краще пукайте, а не кашляйте.
Якщо потягне на кашель, закрийте рота,
переспрямуйте енергію та випустіть все ззаду, добре?
Люди позаду скажуть: «Не треба!»
Не стримуйте себе, а якщо люди за вами не відчують запах,
то у них ковід.
Такий собі безкоштовний домашній тест.
Хай там як…
Протягом 2020-го
ми з собаками могли робити одну звичайну річ,
кататись у машині.
Просто кататись в машині.
Все було зачинено, але можна було проїхатись,
тому ми сідали в машину.
Я включав музику і просто їхав.
Згодом ми виїжджали в пошуках їжі.
Знаю, це скидається на божевілля, але пам'ятайте,
85% факторів, що сприяють захворюванню.
Я ні разу не поткнувся в магазин, бо я боявся.
Я розживався їжею у друзів чи вуличних торговців.
Так.
Так, я підтримую вуличних торговців, якщо вам цікаво.
Бо хай там як, а вони працюють, як прокляті,
намагаючись покращити своє життя і життя своїх сімей.
Одного вечора, відійшовши від кіоску з тако,
я зрозумів, що багатьом людям не завадить вийти із зони комфорту,
щоб стати більш підприємливими і зводити кінці з кінцями.
Якось я помилився, коли припустив, що працівник кіоску,
був мексиканцем.
Це було не так.
Я навіть заговорив з ним іспанською, а це табу.
Коли говориш зі смаглявою людиною, принцип такий:
спочатку звертаєшся до неї англійською, а якщо вона не розуміє,
переходиш до плану «Б», шкільної іспанської.
Починаєш англійською: «Вітаю, пане…»
«Я не розумію, що?»
Спокійно, я впораюсь.
«Привіт.
Мене звуть…»
Я підійшов до продавця кіоску і подумав,
що він скидається на мого друга, і я кажу…
Що означає: «Як справи, друже?»
А він відповідає:
«Що ти мені кажеш?»
«Перепрошую, пане, я думав, ви мексиканець».
«Ні, я не мексиканець, я грек».
Грек?
Оце я до біса помилився.
«Вибач, брате, вже пізно, я втомився. Можна мені два тако?»
«Яких ще тако?
Я щойно сказав, що я не мексиканець, я грек.
Я не продаю тако.
Я продаю шаурму йіро».
«Йіро?»
Потім я згадав, що бачив напис на капоті машини,
і подумав, що так звуть продавця чи що.
Я дивлюсь, написано: г-і-р-о.
Гіро!
Він розлютився.
«Не гіро, а йіро».
«Написано "гіро"».
«Йіро!»
«Брате, я втомився, вже пізно.
Що таке "йіро"?»
«Це як тако».
«Дай два».
Згодом почали відкриватися заклади,
і нас почали пускати всередину. І ось що я вам скажу,
моя велика таємна пристрасть — «Старбакс».
Я в захваті від драйв-тру «Старбакса».
Але річ у тому,
що коли у тебе є вибір між обслуговуванням всередині й драйв-тру,
це одне,
але коли тобі спочатку забороняють заходити всередину,
а потім дозволяють,
тобі цього хочеться.
Я не міг дочекатися, щоб зайти всередину, коли оголосили, що заклади відкриваються.
Я прагнув зайти й замовити з прилавка,
поговорити з продавцем і подивитися меню.
Я не проти.
Я приїхав зарання.
Взяв із собою собак, мені все одно.
Ми зайшли у «Старбакс».
Я знаю, що так зробили в Лонг-Біч.
Я не знаю, чи робили так тут, але вони наклеїли наліпки на підлогу.
І ось я стою на клятій наліпці.
Зі мною собаки, все тихо.
Стою, ніби третьокласник.
Ми собі спокійно чекаємо.
І якась жіночка позад мене помічає, що я тримаю на руках двох собак.
Їй явно не сподобалось те, що я тримаю собак.
Нема, щоб сказати: «Перепрошую, вибачте, вітаю, привіт…» —
вона робить так…
Я чую це і думаю: «Трясця! Ковід!
Я не бачу наліпок!
Я поза системою!»
А вона каже: «Я не заразна.
Це службові собаки?»
«Це чихуахуа.
А саме ці, зокрема, повна протилежність службовим собакам».
«Хіба їм місце всередині?»
Я кажу: «Я не питав.
Я не хотів залишати їх в машині.
Я не буду сідати. Я замовлю напої й піду. Я навіть не відпускатиму їх на підлогу».
А вона каже: «Вони хоча б зареєстровані?»
Мексиканця питають, чи його собаки зареєстровані?
На щастя: «Наступний».
«Слава богу».
Я підходжу і вже хвилююся,
бо через цю пані я завагався,
чи не роблю я чогось поганого,
через що мене насварять або виженуть.
Тому я намагаюсь не дивитись в очі продавцю.
Я дивлюсь у меню і чую, як він каже: «Собаки».
«Перепрошую, друже. Вибач, я знаю».
«Вони чарівні!
Як їх звуть?»
«О! Це Вінні, а це Ріса».
Вони такі милі». «Дякую».
А потім з'явилась ще й дівчина-бариста: «Я бачу собачок!»
«Вибачте».
«Вони чудові.
Як їх звуть?»
Я кажу: «О! Це Вінні, а це Ріса».
«Вони такі милі». «Дякую».
Я зробив замовлення, а потім дівчина-бариста така…
«Так?»
«Я маю вам дещо сказати про собачок».
«Знаю, пробачте, я не хотів залишати їх в машині».
«Що будуть пити ці крихітки?»
«Ну…
я б дуже хотів поділитися своєю кавою з собаками,
але не думаю, що чихуахуа потрібен кофеїн».
«Ні, дурненький.
Може, вашим щеняткам посмакує "Щеночіно"…»
Бачите, яка чортівня?
Зараз вам смішно.
Коли я говорив про наліпки: «Нам начхати на наліпки,
але кляте "Щеночіно" — хоч зранку до ночі», — так?
Пробачте, отже…
Коли вона сказала «Щеночіно», я запитую: «Що це за напій?»
Я дивлюсь в меню: «Тут такого немає».
«Ні, дурненький, "Щеночіно" — це просто маленьке горнятко,
куди ми кладемо збиті вершки.
так ви можете насолодитися напоєм,
а ваші крихітки поласують разом з вами».
Я кажу: «О, боже.
Я в захваті.
Скільки це коштує?»
«О, це безплатно».
«Розказуйте далі».
«У вас двоє песиків, тому ви отримаєте два безплатних "Щеночіно"».
«О боже, а можна мені три?»
«Невже ми забули про третє щенятко?»
Про ось це.
Я так зрадів, що сказав: «Ви розумієте,
як щойно порадували мене цими "Щеночіно"?»
«О, так.
Щоб ви знали, коли хтось приходить із песиком,
ми завжди пропонуємо йому безплатне "Щеночіно"».
«То нічого, що я прийшов із собачками?»
«Так, їх завжди радо зустрінуть».
Я скажу вам відразу, я дуже дріб'язковий.
Настільки дріб'язковий, що:
«Чи не могли б ви сказати голосніше?»
«На щенят завжди чекає гостинна зустріч!»
Не брехатиму, я почувався майже як Канело.
Я не міг цьому зарадити. Я повернувся і кажу: «Чула, забіяка?»
«Я була там того вечора, коли Флаффі звільнили».
Як я казав, що б ви не казали чи не робили,
хтось знайде спосіб все перекрутити і виставити у поганому світлі.
Я вже отримав імейл через те, що пожартував,
ніби найбільше в світі мене люблять собаки, а не син.
Хтось мені вже написав: «Боже, який шок для вашого сина».
Та він знає!
Я дуже його люблю.
Моєму сину скоро виповниться 25.
Зараз йому 24.
Френкі 24 роки.
Дякую за аплодисменти, він ще живе вдома.
Нещодавно у мене брали інтерв'ю
і запитували про мого сина.
Мені кажуть: «Габрієлю, ти завжди згадуєш сина
у спецвипусках.
Чи варто нам чекати на нову історію?»
Я кажу: «Насправді, це вже не нова історія…»
Бо у мого сина є свої заняття.
Він займається своїми справами, у нього своє життя, це чудово.
Проте у мене є історії з минулого, які я ніколи не розповідав,
а він такий: «Тоді розкажи».
Я кажу: «Мабуть, перша історія моя найулюбленіша.
У 2007-му, коли я тільки-но його завів…
Дехто з вас знає, що взагалі то він мій пасинок,
але мені ніколи не подобалось слово «пасинок».
Він мій син.
Він мій син, дитина з вторинного ринку.
Все цілком чітко.
Отже, 2007 рік, чомусь я вдома на Хелловін.
І ось в чому справа.
Як комік, я погодився виступати 365 днів на рік.
У мене немає святкових днів.
Я працюю на Різдво,
напередодні Нового року, Валентинового дня, святого Патрика,
на дні народження, свята, урочисті дати, будь-коли.
Мама казала мені: «Якщо є робота, маєш працювати».
Треба працювати, особливо, якщо маєш гарну роботу.
Ти ж не хочеш її втратити,
а якщо ти вже взявся, доклади всіх зусиль.
Тому я дуже рідко не працюю на Хелловін.
І мама мого сина,
вона каже: «Як чудово, що ти сьогодні вдома.
Знаєш, оскільки це перший рік для Френкі,
коли ми лише втрьох, як тобі така ідея.
Може, сьогодні ввечері ви підете просити солодощі,
а я залишусь вдома роздавати цукерки?
Тоді у вас буде можливість краще познайомитися,
поговорити, пожартувати.
Як ти вважаєш?»
Я кажу: «Люба, це чудова ідея.
Я в захваті.
Добре, я готовий. Френкі! Ходімо, ми йдемо просити солодощі».
«А мама піде?»
«Вона залишиться вдома». «Ура!»
Ми сідаємо в машину.
І я везу Френкі у крутий район.
Ви мене розумієте.
У район, де цукерки роздають жменями.
Так. Ми припаркувались і пішли по вулиці.
Я не одягнув костюм. Я підтримую хлопця.
Тож він у хелловінському костюмі. А я ні.
Дехто з тих, у чиї двері ми стукали, просто шаленіли.
Один такий каже:
«Це ж сам Флаффі!»
А я: «Боже, мене ще ніколи не називали "Сам Флаффі"».
Я не знав, що сказати. «Це є я».
Ми постукали в одні двері, нам відчинили
і кажуть: «Боже, ви знаменитість!»
А я…
Ми пройшли вулицею і повернулися назад іншим боком.
Коли ми дійшли до машини, відерце було напхане цукерками.
Ми повертаємось додому, а ще навіть година не минула.
Ми зайшли, а мама Френкі розлючена.
Вона каже: «Що це в біса таке?»
Я: «Що?»
«Я ж просила повести його по солодощі».
«Я й повів. Покажи улов».
«Сенс вашого походу по солодощі був не в тому, щоб набратися цукерок».
«Та невже?
А в чому був сенс?»
«У тому, щоб ви провели час разом, пожартували,
поговорили, роззнайомились.
Цього не зробиш за годину.
Будь ласка, заради мене, погуляй з ним ще раз
хоча б годину».
«Люба, я розумію, не хвилюйся, я все зроблю».
І я кажу: «Френкі, ходімо. Спорожни своє відерце. Другий раунд».
Ми виходимо, сідаємо в машину…
Я не хочу знову ходити від дверей до дверей. Я кажу: «Я дещо придумав».
Я повіз Френкі у «Волмарт».
Ми приїхали у «Волмарт», і Френкі питає: «Що ми тут робимо?»
«Зараз побачиш».
Ми зайшли, я кажу: «Хапай візочок.
Йди за мною».
І я повів Френкі до відділу з цукерками.
Як тільки ми туди прийшли, я зупинив візочок.
Я нахилився до Френкі й сказав:
«Френкі, у тебе є рівно 30 секунд, щоб схопити якнайбільше цукерок.
Готовий? Вперед!»
А він застиг.
Я кажу: «Час спливає, ворушись».
«О боже!»
Він хапає пакет, дивиться на нього, кидає у візок.
Хапає другий пакет, дивиться, кидає у візок.
Хапає третій, і тоді…
«Стоп!»
І тоді я вперше почув, як він сказав: «Лайно!»
Бо він знав, що він упустив чудову нагоду,
ці перші кілька секунд.
Ми сідаємо в машину, я відкриваю три пакети,
висипаю цукерки у його відерце і кажу: «Слухай, Френкі,
коли приїдемо додому,
не кажи мамі, що ми були у "Волмарті"».
«Чому?»
«Бо вона скаже, що ми схитрували з цукерками».
«Але так краще». «Справді краще».
Ми повернулись додому і, звичайно, тепер все по-іншому.
Вона каже: «Ось ви де. Ви гарно розважились?»
«Ми чудово розважились, люба. Чи не так, Френкі?»
«От і добре. Френкі, дай мені цукерки».
«Навіщо, мамо?»
«Бо я повинна їх оглянути, щоб переконатись, що їх можна їсти».
«Чому ж не можна? Вони ж усі з…»
«Замовкни, дурню, замовкни. Тихо».
Він майже нас видав, розумієте?
Він віддає відерце, вона його бере
і зараз же висипає все на стіл перед нами.
Вона щось помітила.
«Тут багато однакових цукерок.
Однаковісіньких.
Поясніть, чому у відерці Френкі так багато однакових цукерок?»
«Не знаю, що сказати, люба,
у тому районі багато люду зі стереотипним мисленням.
І ми не можемо туди повернутися, бо там є камери,
і вони нас упізнають, ми ж не хочемо зажити слави нахаб».
Отже, рік по тому.
Це вже 31 жовтня 2008 року.
І чомусь у мене знову немає виступу на Хелловін.
Моя дівчина починає наполягати.
«О, це знамення».
Я кажу: «Знамення того, що мій агент байдикує».
Привіт, Метте, я знаю, що ти тут. Перепрошую за жарт.
Ти чудово працюєш, дякую за цей виступ,
але того року ти схибив, так що…
Хай там як…
Мама Френкі каже: «Знаєш, що я думаю?
Може, це стане нашою традицією.
Це може бути ваша фішка,
ви вдвох будете ходити за солодощами,
а я залишатимусь вдома і роздаватиму цукерки.
Це буде ваша фішка».
Я кажу: «Знаєш, люба, я згоден.
Френкі, ходімо, ми йдемо за солодощами.
«А моя мама?» «Вона знову лишиться вдома».
«Ура!»
Ми виходимо, сідаємо в машину.
Я нахиляюсь, дивлюсь на Френкі та кажу:
«Ми думаємо про одне й те ж?»
«Волмарт!»
Ми під'їхали до «Волмарта».
Ми зайшли, я кажу: «Френкі, хапай візочок.
Йди за мною!»
І я відвів його у відділ із цукерками.
Як тільки ми туди прийшли, я зупинив візок і нахилився до нього.
Я кажу: «Френкі, у тебе рівно 30 секунд,
щоб схопити якомога більше цукерок.
Готовий? Вперед!»
Очевидно, цей паршивець тренувався весь рік заради цього.
Як тільки я сказав «Вперед!», його рука — бах! І він починає спустошувати полиці.
Він жбурляє пакети цукерок у візочок.
Він заповнив візочок за десять секунд.
Я впевнений, що мій діабет почався саме того дня.
Саме цю історію я розповідав на вечірках,
близьким друзям, і нещодавно я почав розповідати її зі сцени.
Одного разу син почув, як я її розказую.
Він каже: «Справді? Досі?»
Я кажу: «Це хороша історія!
Ти герой!»
Згодом відбулися певні події.
Одного дня він захотів поговорити зі мною
і заскочив мене зненацька.
Він каже: «Тату, поговоримо?»
«Так, що сталося?»
«Я хочу дещо тобі сказати».
«Добре, що таке?»
«Це важливо».
«Добре».
«Це серйозно.
Сядь, будь ласка».
«На якому вона місяці?»
«Ти про що?» «А ти про що?
Не лякай мене, хлопче».
«Це про нас». «Добре.
Що таке?»
І він каже:
«Будь ласка, не кепкуй більше з мене».
Коли він це сказав, я це відчув,
тому що я знав, як йому важко говорити на цю тему.
Я кажу: «І давно ти так почуваєшся?»
«Все життя».
«Ти намагався поговорити про це раніше?»
«Так».
«І що я сказав?»
«Ти сказав скористатися дезодорантом».
«Це допомогло.
Слухай, Френкі…
Я не знав, як бути батьком.
У цій ситуації були певні речі, які я не хотів робити.
Я знав, що не хочу на тебе кричати,
і я точно знав, що не хочу тебе бити.
Тому я зробив найкраще з того, що міг, і те, що я вмів робити.
Я кепкував із тебе!»
«Це називається соромити».
«Цього року.
Слухай, якщо ти не хочеш, щоб я розказував історії, жартував,
чи кепкував, я розумію».
Я не хотів його засмучувати,
і сам не хотів засмучуватися, розумієте?
Я кажу: «Слухай, я розповім глядачам про нашу розмову.
Тоді вони зрозуміють, чому згодом,
у майбутньому, більше не буде історій про Френкі».
«Чому це так важливо?»
«Бо якщо я не поясню, чому я припинив говорити про тебе,
вони подумають, що ти помер».
«Я не хочу…» «Я теж не хочу, щоб тебе вважали мертвим».
Я міцно обняв його, нагадав, що дуже його люблю,
бо я дуже сильно його люблю, сподіваюсь, він це знає.
Думаю, більшість образ та непорозумінь, які ми мали останнім часом,
серйозно пов'язані з тим, що ми з його мамою розлучилися.
Не подумайте, що я збираюся розповідати жарти про неї.
Ні.
Я не можу сказати жодного поганого слова про жінку, з якою я прожив
майже 14 років.
Зрозуміло? Нічого поганого, негативного, принизливого, нічого…
окрім компліментів.
Лише позитивні емоції.
Я не можу сказати про неї нічого поганого.
І не тільки тому, що я підписав папери,
де зазначено, що я цього не скажу.
Врешті-решт, це все ж таки мати мого сина,
і я маю переконатись, що вона й далі підтримуватиме мене
у ролі його батька.
Тому треба зберігати спокій.
Хоча маю вам сказати, що я погано пережив розрив.
Це було перше розлучення, справді…
Вона — моє перше справжнє кохання.
Саме так, вона була моїм першим справжнім коханням.
І я погано з цим впорався.
Тобі мають розбити серце, скажімо, в 12.
Коли закохуєшся вперше.
Саме тоді ти маєш пережити перше любовне розчарування, а не в 40.
Це має статися, поки ти молодий, юний, стійкий.
Ти розумієш, що стосунки не склалися, ти у відчаї.
«Ні!»
І я…
Так.
А не тоді, коли тобі за 40.
Я не буду розпатякувати зайвого,
лише скажу, що коли все скінчилося,
я був на заправці й отримав повідомлення,
де було написано: «Всі папери підписано.
Це офіційно, документи подано».
Я такий: «Ого, добре».
Я сів у машину, завів її й поїхав.
Тоді до мене дійшло.
Тоді це стало реальністю.
І тоді я подумав: «О боже.
Я вже не можу повернутися додому».
Я вже не маю на це права. Я все зіпсував.
Я більше не можу повернутися додому.
Мені доведеться починати життя спочатку прямо на заправці.
В мене стався нервовий зрив.
Дехто з вас знав, що моє турне вже давно закінчилось,
і люди почали цікавитись: це наркотики, алкоголь,
психічне здоров'я?
Я переживав свій перший розрив.
Як я мав бути успішним коміком,
якщо не міг припинити плакати?
Розумієте? Все було погано.
Ви вже бачили шоу і знаєте, що я ніколи про це не згадую.
Це був найгірший момент мого життя.
Я ніколи не почувався таким сумним, слабким, вразливим, пригніченим, самотнім,
всі почуття змішалися.
І у найгірший момент свого життя я відкрив для себе…
Правильно, музику кантрі.
Музика кантрі допомагає, коли тобі сумно, коли ти слабкий.
Кантрі допомагає, коли ти вразливий і хочеш чимось заповнити порожнечу.
Раніше я уникав кантрі.
Я дивився кантрі в очі й казав:
«Забирай своє крихке розбите серце і йди геть».
Але не зараз. Дозвольте пояснити.
Я сиджу в машині й так ридаю, що у мене по щоках котяться сльози,
змішуючись із соплями.
Вони змішуються зі шмарклями.
Мої сльози змішуються зі шмарклями,
а потім із моєю слиною.
З мого обличчя витікали три різні рідини
одночасно.
Моя шия була схожа на менудо. Це було жахливо.
Бракувало лише лимона та цибулі, і все: «Готово».
Я видаю жахливі звуки й не хочу себе чути,
тому вмикаю радіо і починаю натискати кнопки.
Я натрапив на радіостанцію кантрі.
Я відразу зрозумів, що слухаю кантрі,
але я не спробував змінити станцію,
бо подумав, мабуть,
я заслуговую на ще більші страждання
за помилки, яких припустився, за образи, які завдав людям.
Тому я лишив цю музику.
І вона грала, довго грала.
Я слухав кантрі понад годину
і дійшов висновку:
є хоча б одна пісня кантрі, яка промовлятиме прямо до вашого серця,
бо ви почуваєтесь так, ніби поет написав цю пісню
саме про вас та ваше життя,
зважаючи на подробиці, згадані в пісні.
Так, я скидаю капелюха перед співаками й поетами кантрі.
Ви чудово виконуєте свою роботу,
але розумієш це тільки тоді, коли переживаєш певні події в житті.
Я ридаю в машині й раптом по радіо
я чую це…
Сім днів тому
Її востаннє бачив ти
Як він знає, що минуло сім днів, відколи я її бачив?
І досі всі думки лише про неї
Бо всі ті вчинки й слова, що їй казав ти
Любов убили в серці дівчини твоєї
Тепер в машині посидіти забажав ти
На самоті, без неї
Звідки він знає?
Припиніть це!
Але це не припиняється, тебе добивають,
нагадуючи, що ти кусень лайна.
Лишитись вдома, зачинивши двері, мав ти
Але, як хвойда, розважався у генделі
Тепер в машині посидіти забажав ти
На самоті, без неї
Отже, йдемо далі, минув майже рік,
і раз за разом виникає одне і те ж саме питання:
«Що далі?
Ти почнеш спочатку, спробуєш ще раз після невдачі,
у тебе буде дівчина, або дружина,
нова родина, що ти робитимеш?»
Я кажу: «У мене є собачки.
Зараз все добре».
Я знаю, як воно, коли ти сам протягом тривалого часу,
і як воно, коли ти у довготривалих стосунках.
Є плюси й мінуси в обох випадках.
Я говорю тільки з точки зору хлопців.
Деяких хлопців.
Хлопці, чи тривала самотність примушувала вас сумніватись,
що ви самі так вирішили?
А потім ви раптом кажете щось на кшталт:
«Мабуть, я завжди буду самотнім, бо я нікому не потрібен».
Нікому я не потрібен
Дехто сміється, бо має такого друга.
Багато хто мовчить, бо впізнав себе.
А потім помічаєш, що інколи досить
кількох незначних змін,
кількох удосконалень, щоб знову бути на коні.
Може, ви змінюєте стрижку.
Чи починаєте одягатись краще.
Може, не знаю, починаєте приймати душ і таке інше.
Хтось це помічає і вирішує дати вам шанс,
і ви знову на коні.
У світі немає приємнішого відчуття,
ніж те, яке виникає на початку нових стосунків,
бо ти дуже щасливий.
Настільки щасливий, що ти найоптимістичніша людина в світі.
Ніщо не може зіпсувати твій день.
Ти можеш запізнитись на автобус, їдучи на роботу.
«Приїде наступний».
Тебе можуть звільнити.
«Мабуть, не судилося».
Ти до біса щасливий.
Потім ти починаєш думати про своє життя до стосунків,
згадуєш, як дивився на телефон,
а він ніколи не дзвонив.
Ти думав, що він зламався, бо не приходили смс.
Жодного особистого повідомлення.
Але щойно ти починаєш із кимось зустрічатись,
як за помахом чарівної палички, телефон…
Смс. Дзинь!
Твої соцмережі починають оживати.
З тобою говорять люди на вулиці, а потім ти промовляєш:
«Де були всі ці люди, коли я був самотнім?»
Відповідь: вони весь час були поряд.
Відмінність у тому, що ти не був настільки щасливим.
Я з'ясував, що щастя —
це одна з найпривабливіших речей в світі.
Хто ж не хоче знаходитись поряд з позитивною людиною?
Розумієте? Хіба що у вас ковід. Не зважайте.
Чемний, приємний. Що випромінює радість.
Хорошу енергетику.
Знаєте, хто справді помічає, наскільки ви щасливі,
коли ви маєте ці нові стосунки?
Інші жінки.
Не ваша жінка.
Інші жінки.
Вони мимоволі помічають ваше щастя,
витріщаються і тикають пальцем.
«Подивись на нього.
Який він щасливий.
Б'юся об заклад, що можу це змінити».
Хлопці, ви тепер — кров у воді, а акули випливли на полювання.
І якщо на вас ще ніколи не полювали,
це одна з найстрашніших речей в світі.
Бо зазвичай ти не знаєш, що на тебе полюють, поки не стане запізно.
Ти займаєшся своїми справами, у тебе є дівчина,
намагаєшся розвивати стосунки, і тут з'являються вони.
Ти й озирнутися не встиг, як вже пізно, ти їй попався,
і вона притисла тебе до заднього сидіння машини.
І вона б'є тебе.
Вона б'є тебе як…
Бебі шарк
Ви вже ніколи не сприйматимете цю пісню, як раніше, не дякуйте.
Бо я щедрий на дари.
Я знаю.
Вогники блимають. Отже…
Netflix попереджає мене,
що мій годинний спецвипуск
вже триває довше на 37 хвилин і 30 секунд.
Мені продовжувати?
Люди сказали своє слово.
З юридичних причин
я повинен сказати це вголос.
Я офіційно виконав контрактні зобов'язання
перед чудовими людьми з Лос-Анджелесу
та з Netflix.
Теоретично шоу завершилося.
З цієї хвилини й надалі,
якщо комусь не сподобається те, що ви почуєте, або вам не буде смішно,
не можна сердитись.
Вам не можна гніватись.
Бо ви не платили за це.
Шоу вже завершилося. Тепер це посиденьки з Флаффі.
До біса.
Флаффі!
Дякую.
Я продовжуватиму, але ви ж дозволите мені випити колу?
Добре.
Ого, дивіться.
Вибачте.
Саме тому я й сказав, що шоу офіційно завершилося.
Ось так.
За місто Лос-Анджелес та всі прилеглі округи,
та за всіх, хто сьогодні прийшов сюди,
будьмо!
Я б хотів розказати вам ще дещо,
поки я знову не розхвилювався.
Сьогодні ввечері я казав,
що є деякі речі,
яких ви ще про мене не знаєте, але дізнаєтесь.
І…
Люблю тебе!
Далі… Я теж тебе люблю, але спочатку вислухай історію.
Не забувай мене.
Зараз я б хотів розказати історію, яка сталася дуже давно,
але беручи до уваги сучасні правила, мене дещо непокоїть.
Я розкажу цю історію по-іншому.
Спочатку я розкажу вам закінчення, а потім — як все відбулося.
Ніби «Зоряні війни».
Таким чином, якщо я почну з кінця,
люди з дітьми зможуть прийняти рішення.
Ось чому… Бачу, ви вже йдете, розумію.
Шкода. Не можете залишитись? Добре.
Ось кінець історії.
Коли я зійшов зі сцени,
я був зовсім голий.
Починаємо.
Більше ніж 15 років тому
я виступав разом зі своїм другом Мартіном.
Саме так.
Оце так!
Ми виступали разом в Орландо, Флорида,
в комедійному клубі «Імпровізація».
Мережа цих комедійних клубів існує по всій країні.
Є декілька в Лос-Анджелесі, це чудова мережа.
Цей клуб відрізняється від всіх інших клубів у країні тим,
що гримерки для коміків знаходилися на сцені.
Не лише на сцені, а й на другому поверсі.
Там є двері, які відчиняєш і спускаєшся сходами на центральну сцену.
Мартін ведучий, він мене представляє.
«Габріель Іглесіас!»
І тоді я спускаюсь сходами, як огрядна Попелюшка.
Він вручає мені мікрофон, обіймає мене,
а потім шепоче у вухо:
«Брате, замов чарку текіли, я поясню пізніше».
«Добре».
Я починаю виступ, і от дідько, проходить 30 хвилин.
І…
Я зовсім забув про прохання Мартіна.
Краєм ока я помітив рух, я повертаюсь,
а там Мартін і він робить так.
А я: «От дідько, я забув.
Я б хотів випити чарку текіли прямо зараз».
І тут виходить Мартін з тацею.
На таці дві чарки.
Я подумав, що він хоче виголосити тост на честь публіки.
Хто знає? Це ж вівторок.
Він підходить до першого ряду.
Думаю, під час свого виступу, він помітив дівчину попереду.
І він хотів, щоб я, його друг, допоміг організувати цю чарівну мить,
щоб він міг випити з нею чарку текіли, щоб її вразити,
щоб він міг, ну…
Мартін!
Бебі шарк!
Я дивлюсь на дівчину: «Думаю, мій друг хоче випити з вами».
Вона була в захваті, щаслива, вона каже: «Добре!»
Мартін чує «добре» і підвищує ставки.
Він каже: «Зробімо "боді-шот"!»
Вона підводиться: «Добре!»
І весь натовп такий: «Ого!»
А я: «Що за чортівня?»
Мартін хапає лайм із таці, а потім натирає собі шию.
Він бере сіль і посипає шию сіллю.
А потім вона вихоплює лайм у нього з рук
і натирає ним усі свої груди,
бо вона шльондра.
А наступної миті вони голубляться у передньому ряду,
а весь натовп скаженіє.
Мартін!
І вони пішли разом, а я такий, якого біса?
Мені навіть не дали чарку!
За кілька хвилин з'являється хлопець,
підходить до сцени й тримає в руках чарку.
Він каже: «Флаффі, можеш взяти мою чарку!»
І він віддав мені свій напій.
Я кажу: «Дякую, брате, я це ціную».
Я підняв чарку і сказав: «За Орландо!»
І всі зааплодували.
Я перехилив чарку, всі зааплодували,
а я віддав йому чарку, ми поручкались, і він пішов собі.
Минуло ще кілька хвилин, підходить наступний хлопець.
І він теж тримає склянку.
Не чарку, а склянку.
Він виходить наперед, підіймає її й каже:
«Флаффі, тримай мою!»
Я беру склянку, вона наповнена чорною рідиною.
Я питаю: «Що це?»
Він каже: «Це Jäger».
«Що-що?»
«Єгер!»
Я занервував, бо він не закривав рота.
«Єгер!»
Я понюхав напій, він мав солодкий запах: «Буде смачно».
Я підняв склянку і кажу:
«За Орландо!»
Всі зааплодували, а я випив склянку «Єгера».
На смак як прострочений сироп від кашлю.
Це було жахливо.
Хлопець дивиться на мене і питає: «Що скажеш?»
Я хотів бути чемним.
Він віддав мені свій напій, тому я опанував себе і кажу:
«Смачно, але пішло не в те горло, вибач».
Це сироп від кашлю! Жахливо.
Я віддаю йому склянку, він її бере,
а потім робить так, підіймає її, а тоді…
Він облизав всі вінця склянки.
Я бачив достатньо серій «Закон і порядок: Спеціальний корпус»,
щоб знати, якщо він скоїть злочин, я свідок.
Я кажу: «Що ти робиш зі склянкою?»
Він не пояснює, що він робить, лише сміється.
Тому я йду за ним і запитую.
Він не відповідає.
Я неуважний.
Я не бачу, що на іншому боці сцени
виникла невеличка черга
з людей, які тримають чарки з «Єгером».
Проблема в тому, що я люблю випити.
Ще б пак.
І у мене є правило.
Якщо я сиджу в барі, і навколо мене всі п'ють,
якщо хтось пригощає мене чаркою, я не відмовляюся.
Я кажу: «Дякую». Беру чарку і питаю: «Хто мене пригостив?»,
щоб подивитись цій людині в очі і сказати: «Дякую».
І щоб вона бачила, що я випив напій, і знала, що я не змарнував його.
Я вважаю частування за комплімент.
Думаю, коли тебе пригощають — це чудово,
тому я завжди маю гарні наміри, коли пригощаю когось напоєм.
І якщо ця людина в барі каже: «Фу, ні».
Мене це ображає.
Я такий: «Фу, дурень».
Я не хочу нікого ображати,
тому якщо навколо мене п'ють,
я не відмовляюсь.
Я вже відзначив те,
що навколо всі випивають.
Я вже випив дві чарки.
Я бачу, що відбувається,
і починаю шукати допомоги, тому що це занадто.
Я шукаю охоронця, кричу: «Охорона!»
Того вечора охоронець був дуже нетямущий.
Він каже: «Допомогти тобі випити?» «Ні, дурню».
Мартін десь пішов, охоронець нетямущий,
я сам по собі.
Тому я підійшов і почав пити.
Взяв першу чарку, підняв і сказав: «За Орландо!»
Бум!
Другу: «За Орландо!»
Бум!
Третю: «За Орландо!» Бум!
Десь після восьмої чарки я кажу:
«За Нанандо!»
Бум!
А десь після 12-ї чарки: «За Армандо!»
Бум!
Я випив 17 чарок «Єгера».
На той момент люди дивились моє шоу
не заради стендапу,
вони спостерігали за катастрофою і не хотіли йти,
бо їм було цікаво, що станеться далі.
Я тягну руку за 18-ю чаркою.
Я простягаю руку,
а хтось із заднього ряду кричить: «Роздягайся!»
А я кажу: «Сама роздягайся!»
Потім підводиться її хлопець і каже:
«Вона скине той самий одяг, що і ти».
І раптом ми влаштували вечірку.
Дівчина піднялася на сцену,
вона була чарівна.
На думку «Єгера».
Вона стоїть на сцені поряд зі мною, а я вже п'яний як чіп,
Я ледве можу вимовити речення.
Потім натовп починає скандувати:
«Роздягайся!»
Я кажу: «Ось так», і скидаю черевик.
Вона скидає сандалію.
Я скидаю другий черевик, вона — другу сандалію.
Далі ми йшли ніздря в ніздрю.
Згодом на мені залишились тільки сімейки.
А на ній спортивний ліфчик і трусики,
і тепер її черга, і ми всі це знаємо.
Я відчуваю, що через це можу потрапити в халепу,
тому що я її під'юджую.
Я кажу:
«Ми щось побачимо.
Не знаю, що саме, але ми щось побачимо.
Або му-му, або няв-няв.
Щось та буде».
Як тільки вона почула «няв-няв»,
вона втекла зі сцени.
А я залишився стояти там в сімейках.
І ніхто мені не допоможе.
Нарешті з'явився мій друг.
Мартін вискакує з дверей, збігає сходами вниз,
забирає в мене мікрофон.
Він каже: «Шуруй нагору».
Я не зважаю, я втупився в землю.
Я пропав, я зганьбився.
Я схожий на бійця в кінці гри «Мортал Комбат».
Я ігнорую Мартіна, він штовхає мене в груди.
І каже: «Гей!»
І я побачив обличчя Мартіна.
Все його обличчя вкрите сіллю.
Бо він шльондра.
Він каже: «Шуруй нагору!» «Окей, Мартіне!»
Я намагаюсь піднятися сходами, але не можу, бо занадто п'яний,
тому мені доводиться повзти, як ведмежа.
Як у футболі, коли стаєш рачки.
І я повзу сходами, як ведмежатко.
Коли я дістався нагору, всі зааплодували.
«Йому вдалося!»
А я: «Ура!»
Мартін хоче примусити мене піти.
Він каже: «Пані та панове, аплодисменти Габріелю Іглесіасу.
Він віддав вам все, що мав.
Він роздягнувся майже догола заради вас!»
А потім я почув
«майже».
І на моєму плечі з'явилось чортенятко.
І його ім'я було Єгер!
І на останній сходинці, три, два, один:
«Ось що я вам скажу…»
І я кинув своє спіднє у Мартіна.
Одна половина натовпу побачила мене голяка в профіль,
а інша половина побачила Пікачу.
Коли розказуєш таку історію, проблема в тому,
що люди сумніваються в її правдивості.
Вони кажуть: «Яким чином ти зміг запам'ятати таку історію,
з такими подробицями, якщо ти так багато випив?»
Чесно кажучи, я не пам'ятав.
Але ми записали шоу.
Тому я чудово знаю цю історію.
«Вона скине той самий одяг, що і ти».
Я чудово її знаю.
Мені весь час ставлять одне запитання:
«Твої історії справжні?
Ми чули ці божевільні історії», чи то про мене і Снуп Дога,
про Мартіна, про інші пригоди, про Френкі.
Люди завжди питали, чи ці історії
справжні.
Я згадав про це у своєму останньому спецвипуску.
Я втомився від питань про реальність історій.
І щоб довести свою правоту, у кінці мого останнього спецвипуску,
я показав фото кожної з історій, які я розповідав,
щоб люди переконалися, що історії реальні.
І цей вечір…
не стане винятком.
Тому…
Чи насправді я роздягнувся на сцені?
Райане, натискай кнопку.
Я вас надурив.
Боже, а ви подумали, що побачите все у 3-D.
Пробачте, я розважався.
О, боже.
А ви занервували: «Мерзотник! Тут же діти!»
О боже.
Найпопулярніше питання, яке мені задавали про шоу:
«Як ти пишеш сценарії?»
Я пишу дуже просто.
Я не сідаю і не записую жарти.
У мене це погано виходить.
Запитайте організаторів «Оскара».
Я виходжу на сцену і розказую про те, що зі мною трапилося.
Інколи люди сміються, і я залишаю історію, яка їх насмішила.
Якщо ж історія не викликає сміх, я працюю над нею, поки це не станеться.
Більш ніж 15 років тому мій друг Айван, один з…
Він один з моїх найстаріших працівників, з тих, хто працює у мене найдовше.
Не старий, як: «Привіт, як справи?» Він вже давно поряд зі мною.
Він завжди був поруч.
Спочатку Айван записував мої шоу за допомогою портативної відеокамери.
Слова про портативну камеру мають вказати
на хронологію.
Бо дехто зараз думає: «Що таке портативна камера?»
У ті часи це був наш снапчат.
Айван записував шоу,
а потім ховав відеокамеру, триногу
і купу плівок у сумку.
Вона була дуже громіздка, не те що з телефоном.
Потім ми йшли у готель,
він знімав щиток на задній стінці телевізора,
під'єднував камеру і ми дивились шоу,
так я переглядав відзнятий матеріал.
Якось ми пішли вечеряти.
Айван склав сумку.
Ми зустрілись у фоє готелю.
Айван забув сумку з камерою у фоє.
Ми пішли вечеряти, а коли повернулись,
вона зникла.
Ми так і не знайшли плівку.
Знаю, дехто подумає: «Як зручно.
Зникла плівка, на якій він роздягнувся догола».
Я вам так скажу: «Навіщо мені придумувати історію,
яка теоретично може похитнути довіру до мене, або зашкодити моєму іміджу?»
Мені не потрібні п'ять хвилин сміху.
Мені потрібно, щоб ця плівка зникла.
Я знаю, що десь існує відео, на якому я поводжусь непристойно.
Шкода, що я не можу цього змінити.
Я знаю, що коли на Netflix покажуть цей спецвипуск,
його подивиться багато людей.
Сподіваюсь, що його також побачить людина, яка знайшла плівку.
І я б хотів сказати цій людині прямо зараз,
у її вітальні:
«Я знаю, що плівка у тебе.
У мене є 50 000$,
які чекають на тебе.
Приходь за платнею».
Протягом останніх 25 років мені задають одне і те ж питання.
Люди питають: «Габріелю, за всі ці роки комедійних виступів,
яким був найкращий момент твоєї кар'єри?»
Якщо мова заходить про ці речі, я намагаюсь ніколи
не виділяти якусь певну подію,
тому що було стільки неймовірних моментів
за останні 25 років.
Розумієте?
Я радий, що моя мама подивилась багато виступів
і побачила, що її син досяг успіху,
що вона виховала чоловіка, який поважає людей
і який здійснив свої мрії.
Я завжди намагався,
я ніколи не хотів називати дату, час чи певну подію,
коли люди питали:
«Яким був найкращий момент твоєї кар'єри?»
Думаю, проблема в тому,
що якщо хтось поставить мені це запитання в понеділок…
«Габріелю, яким був найкращий момент твоєї кар'єри?»
Думаю, я маю відповідь.
Пробачте, я не намагаюсь вас заплутати.
Це не найкращий момент моєї кар'єри.
Це найкращий момент мого життя.
І якщо я завтра помру, то я вже досяг всього, чого прагнув,
і ще трошки.
Думаю, зараз залишилося сказати лише одне.
Одного вечора мене зупинили
через дві хвилини після того, як я виїхав з драйв-тру «Кріспі Крім».
Я повернув наліво, а не направо,
але я був неуважний через коробку з пончиками.
Я думав: «Я розберусь з вами вдома!
Неслухняні пончики!
Ви погано поводились».
Я неуважний, я їду не в ту сторону.
Пізніше.
Полісмен не поспішає. Думаю: «До біса, він надто повільний».
Я беру коробку, ставлю на коліна, відкриваю.
І саме коли я збираюсь їх зжерти, полісмен підходить до вікна.
«Знаєте, чому я вас зупинив?»
Це було занадто просто, я кажу: «Бо відчули запах!»
Лос-Анджелесе.
Я тебе люблю.
Тут мій дім.
Дякую за ці 25 років.
Дякую за найкращий вечір в моєму житті.
Я ніколи тебе не забуду.
Дякую.
Це шоу присвячене пам'яті Вісенте Фернандеса!
Щиро дякую!
Пані та панове, аплодисменти Мартіну!
ДЯКУЮ ТОБІ, ЛОС-АНДЖЕЛЕСЕ
Аплодисменти людям, які сьогодні творили історію.
Вам та Габріелю Іглесіасу!
Все, що я можу зараз сказати, це те, що цей покидьок,
Габріель Іглесіас, зібрав вас усіх разом, щоб об'єднати Лос-Анджелес.
Люди з будь-яким кольором шкіри, всіх рас,
будь-яких вірувань, всіх віросповідань,
будь-якого походження, з усіх районів,
всі тут об'єднані сміхом
завдяки пану Габріелю Іглесіасу,
пані та панове.
Слухайте мене, кожен має мрію,
як ці три мексиканські хлопці
з клятих міських нетрів.
Східний Лос-Анджелес!
Східний Лос.
Лонг-Біч!
Вілмінгтон!
Саме так.
І я кажу вам,
якщо ми можемо здійснювати свої мрії, ви теж можете.
-Будь ласка. -Мені начхати, які ці мрії!
-Не шукайте виправдань. -Не слухайте незгодних!
Не шукайте ніяких виправдань.
Якщо ми можемо, будь ласка.
Знаю, що десь є людина, яка зараз дивиться цей спецвипуск,
у якої з'явиться наснага, щоб здійснити щось значуще.
Я знаю, що кілька років тому,
я був у Філадельфії й бачив Кевіна Харта,
який виступав на футбольному стадіоні.
І я сказав: «Знаєте що, якщо Кевін Харт може, то я теж можу».
Тому я сподіваюсь, що сьогодні хтось дивиться шоу
і каже: «Знаєте що, я теж можу».
Здійснюйте, будь ласка, свої мрії, хоч би про що ви мріяли.
Наполегливо працюйте, будьте готові на жертви, вперед.
Переклад субтитрів: Ольга Бичевська
Мартіне, він насправді роздягнувся догола?
Чи він роздягнувся?
Його яйця були всюди!
ФЛАФФІ ЩЕ ПОВЕРНЕТЬСЯ…