Downloaded from YTS.MX
Animovaný film
Official YIFY movies site: YTS.MX
se pro spotřebitele stal samostatným žánrem.
Je to ale i forma umění.
A ze všech forem umění v animaci
je pro mě nejposvátnější a nejkouzelnější stop-motion, fázová animace,
protože je to pouto mezi animátorem a loutkou.
Filmy obvykle zachycují realitu.
Animace ji vytváří a musí její natočení simulovat.
Dáváte jí život
a to je ta nejvyšší forma umění.
Budeme jedineční tím,
že do filmu vneseme Guillermovu estetiku hraných filmů.
Filmová tvorba má jistou sofistikovanost,
a pokud ji aplikujete na stop-motion, která je z definice ručně zpracovaná,
vznikne opravdu silná kombinace.
Pinocchio je film, který má veliké srdce.
Zabývá se identitou a tím, abychom zůstali sami sebou
a nemuseli se měnit kvůli přijetí druhými.
Taky je o roli otce a roli syna.
O tom, naučit se milovat svou rodinu
takovou, jaká je.
Guillermův Pinocchio je naprosto nečekaný.
Dokázal nenápadně zakomponovat velmi vážné rozmluvy
do nesmírně zábavného rodinného filmu.
Guillermo neustále řeší, co znamená být člověkem
a co znamená být součástí společnosti.
To je jeho parketa. A Pinocchio je přesně o tom.
Je to převyprávění příběhu, který znáte, ale jen zdánlivě.
PINOCCHIO GUILLERMA DEL TORA: POCTIVÁ FILMAŘINA
Na tomto příběhu mě přitahovalo, že je Pinocchio takový outsider.
Sám se ztotožňuji s outsidery
jako třeba Frankenstein nebo Pinocchio.
A taky s tím, že musíte sami objevovat svět,
protože to, co vám řeknou, nestačí,
a chcete vědět, proč je něco správné a něco špatné,
když vám to připadá přesně naopak.
Vidím jistou zranitelnost v tom, že je Pinocchio z jiného světa
a lidé ho nevidí jako opravdového kluka,
protože nesplňuje jejich představy o opravdovém klukovi.
Jsem opravdový kluk!
Démon!
Čáry!
Kouzlo je v tom, že jde o Guillermův náhled na Pinocchia,
takže z toho filmu Guillermo přímo čiší.
Vnesl do toho filmu aspekt neznámého stvoření,
v nějž jste u Guillerma mohli doufat.
Ale příběh má zároveň velmi vřelou a emocionální stránku.
Pinocchio!
Láska bolí.
Tvorba Pinocchia trvala asi 15 let.
Museli jsme sestavit nejlepší tým na stop-motion animaci.
Podívejte se na ty malinké knoflíčky.
- Jo. - Ty jsou perfektní.
No že jo?
Vytvořili jsme trojúhelník mezi Londýnem, Portlandem a Guadalajarou.
Mexickou animaci podporuji už od 80. let.
Chtěli jsme zapojit i animátory z Mexika.
Chtěl jsem, aby animovali Pinocchia a cvrčka,
hlavní postavy, protože to ukazuje umělecké kvality a technické schopnosti,
jaké mexické studio v animaci může mít.
Sehnali jsme světovou špičku mezi animátory,
všechny pod vedením studia Shadowmachine.
Dali jsme se do úžasného budování týmu zaměřeného na stop-motion,
který by odpovídal Guillermově vizi.
Hloubka zkušeností v tomto projektu byla obrovská.
Je to ohromně vzrušující,
protože máme možnost předvést svou nejlepší práci.
Čekal jsem na scénář, který se vyvine v něco,
na čem opravdu chci pracovat.
A toto byl přesně ten případ.
Okamžitě mě zaujalo,
že to nevypadalo jako žádný animovaný film, jaký znám.
Guillermova estetika prostupuje takřka každým snímkem tohoto filmu.
Mezi digitální a stop-motion animací coby formou umění je znatelný rozdíl.
Je zde zřejmý posun od stop-motion animace v jejích počátcích,
kde bylo moaré a v obraze bylo vidět problikávání plátna,
dokonce i reálný prach na kulisách.
A ta nedokonalost byla nádherná,
protože ukazovala, jak se animace dělá.
Chtěl jsem, aby ten film měl styl,
jehož materiální stránka působí jako ručně vytvořená animace.
Krásně a řemeslně vyřezávané, namalované a vysochané postavy,
ale s propracovaným pohybem,
k němuž nás dovedl výzkum moderního vybavení a výroby loutek.
Coby vedoucí výroby loutek mám za úkol
získat si důvěru režiséra, jako je Guillermo,
aby mi svěřil představu o svém filmu.
A pak je tu praktická stránka,
jak z těch neživých předmětů
udělat plně animovatelné loutky.
Musíme podrobně naplánovat, jak se loutka bude pohybovat,
co musí umět kvůli své roli v příběhu,
k čemu ji bude potřeba uchytit,
a kolik váží.
I tohle musíme zohlednit.
Není to jednoduché, obzvlášť u bytostí,
které jsou rozhodně těžkopádnější než lidské postavy.
Musíte brát v potaz tolik fantastických, úžasných prvků,
že je těžké zakomponovat úplně všechny, ale nějak je dohromady dát musíte.
Připravit loutku je velmi dlouhý proces.
Může vám trvat rok,
než dokončíte loutku, s níž jsou všichni spokojeni,
může jít na scénu a můžete ji animovat.
Guillermo si přál, aby tahle byla mechanická,
ne výměnná.
V tomto filmu máme oba typy loutek.
U výměnných loutek nasazujete každou grimasu a každý výraz zvlášť,
takže každá grimasa je samostatná maska,
která se dá loutce na hlavu.
Pinocchio má výměnné masky, protože je dřevěný chlapeček.
Jeho chování odpovídá tomu, že je ze dřeva.
Jeho obličej je pořád stejně velký.
Nemá nafouklé tváře.
Dřevěné žilky na obličeji se vůbec nehýbají.
Jen otvírá pusu.
Přirovnal jsem to k tomu, jako byste mu dlátem otevřeli pusu.
Jednou ranou. Bum! A jen vzadu ještě kousek zbyde.
Bum! Otevřeno.
To byl geniální nápad, když jsme s tím přišli.
Zajásal jsem: „Jo!“
Z technického hlediska bylo zřejmé, že vytvořit loutku bude velmi náročné.
Museli jsme najít nové techniky, aby patřičně vynikla
dřevěná podoba s hrubými dřevěnými spoji.
Chtěli jsme, aby praktičností a odolností
splňovala nároky celovečerního filmu na loutku takové velikosti.
Pinocchio je první loutka
plně vytištěná na 3D tiskárně.
Ale Volpe a Geppetto jsou mechanické loutky.
Při mechanické animaci se používá silikonová kůže,
která je nasazená na mechanismu připomínajícím švýcarské hodinky.
Jeho prostřednictvím animátor posouvá skrze kůži
každý vnější prvek, snímek po snímku.
S animačním týmem jsme dlouho vymýšleli,
jak vyvinout techniky pro jednotlivé postavy.
Geppetto tak skvěle funguje,
protože má velký knír, velký plnovous a husté obočí.
To všechno při mechanické animaci pomáhá.
Když animátor začal pracovat s první loutkou Carla,
byl to obrovský boj.
Čím hladší tvář,
tím těžší je změnit její výraz.
Tak animátoři začali využívat dolní víčka,
obočí, řeč těla.
A především u Carla
byl jeden z našich požadavků,
aby dělal zbytečná gesta.
On byl v tom ohledu náš ambasador,
protože nikdo nedělá víc zbytečných gest než dítě.
Jeden z Guillermových záměrů byl,
abychom zachovali opravdovost stop-motion animace.
A abychom animovali i chyby.
Kladl důraz na reálnost chování postav,
na drobné chyby, které lidé běžně dělají.
Například když chtějí sebrat talíř, ale nepovede se jim to,
tak to udělají znovu.
V hraném filmu se modlíte za chyby,
třeba repliku přečtenou jinak, než jste očekávali.
Toto evokování reality je ve stop-motion velmi obtížné,
protože film animujete, takže tyto chyby musíte simulovat.
Zvedni nohu.
Protože je režisér hraných filmů,
uvědomuje si, jak dlouho trvá, než divák zpracuje
výraz ve tváři a věci na obrazovce.
U tohoto filmu si Guillermo prosadil, že je potřeba ho zpomalit.
Musí být vidět, jak Pinocchio přemýšlí.
Říkal jsem, že když postava přemýšlí,
chci na očích vidět, jak jí myšlenky běží hlavou.
Chci vidět drobný posun.
Animací obyčejností dosáhnete něčeho neobyčejného.
Film spolurežíroval Mark Gustafson,
kterého považuji za vynikajícího režiséra a animátora.
Spolupráce s Guillermem byla úžasná,
protože je to umělec, který je momentálně na špici,
což vás nutí posunout na špici i váš výkon.
Guillermo byl fantastický v tom, že naprosto důvěřoval animátorovi,
tak trochu jako svým hercům.
Hrané filmy vznikají tak, že režisér říká „akce“ a „stop“.
Scéna patří jen herci.
Stejné pouto si vytvoříte s animátory.
To jim dává obrovskou moc přemýšlet jako samotná loutka,
nic nepředstírat, vyhnout se pantomimě
a předvést nefalšovaný výkon.
Animátoři jsou naši herci.
Animace je velmi složitý proces.
A my jsme chtěli, aby herecké výkony patřily animátorům.
Jedním ze základních principů,
který jsme s Guillermem na začátku vymysleli,
bylo nechat herecký výkon co nejvíce na animátorech.
Součástí toho bylo, že animátoři natáčeli hraná videa.
„Nikdy nelži, nebo ti naroste tákhle dlouhý nos.“
Než jde animátor natáčet scénu, většinou si zjistí,
jak bude daná scéna vypadat,
jaký bude pohyb, jaká bude rychlost.
Dobrý a rychlý způsob, jak to zjistit, je natočit ji sám.
Takže animátor přišel s videem, kde tu scénu sám sehrál.
To se Guillermovi moc líbilo.
Vždycky když je viděl, usmál se a řekl:
„Jo! Přesně tak! Výborně!“
Spazzaturo.
Gris Grimly nakreslil úžasného Pinocchia.
Pro mě je to nejlepší Pinocchio, jakého jsem viděl,
protože je velice jednoduchý a krásný.
Když jsem začal s ilustrací Pinocchia, chtěl jsem, aby byl vytáhlý, nemotorný,
jako loutka bez nitek.
Pinocchio byl hlavní postava, kterou jsme chtěli mít hotovou jako první.
Guillermo měl skvělý nápad, že bude jako Frankenstein,
z půlky dokončený, z půlky nedokončený.
Udělali jsme ho asymetrického,
protože Geppetto ho vyřeže, když je opilý.
Jedna z myšlenek je, že začne tímhle uchem a vlasy,
dává si hrozně záležet, ale pak ztratí trpělivost
a rychle ho dokončí.
S Geppettem jsme si dali největší práci.
Navrstvili jsme mu oblečení.
Dali jsme si za cíl, aby všechno oblečení vypadalo ošuntěle.
Není to chlap, co si může dovolit několikery kalhoty.
Synku.
Museli jsme z něj udělat nepříjemného člověka.
Je to chlap, který pije a často se naštve.
Ten chlap Pinocchiovi nerozumí.
Chvíli mu trvá, než si uvědomí,
že jeho láska k tomu chlapci je mnohem důležitější než to,
co je společensky přijatelné.
Můžu ho obsadit, i když je mrtvý.
Co si to dovolujete, pane?
Mějte špetku úcty.
Hlavní záporák v mnoha verzích je postava jménem Mangiafuoco.
Je to takový hromotluk
a já z něj měl špatný pocit.
Nelíbil se mi. Přišlo mi to jako klišé.
Guillermo tehdy svolal celý tým,
podíval se na nás a řekl:
„Ten náš záporák je na prd a chci ho změnit.“
A řekl jsem: „Podle mě by měl vypadat takhle.
Můžeme z něj udělat hlavní zápornou postavu?“
A já na to: „Áha. Toho prvního už ale máme vyrobeného.
Tak co teď s ním?“
Tak cos mu odpověděl?
Byl to takový ten okamžik prozření,
a tak jsme to s týmem nějak vymysleli.
Tvorba Mangiafuoca nám zabrala spoustu času.
Ten jeho obrovský plnovous…
A když jsme ho dokončili, byla z něj vedlejší postava v cirkusu.
Běžte pryč! Tohle není představení!
Ale je!
Volpe je jedna z výstřednějších postav.
Je zábavný, protože je tak trochu ďábel.
Je hodně vypočítavý.
Jde mu jen o vlastní dobro.
Zbývá jen poslední maličkost.
Když jsme přemýšleli o cvrčkovi,
napadl mě cvrček, který procestoval celý svět
a bydlel u sochaře nebo advokáta.
A napadlo mě jméno
Sebastian J. Cvrček.
Znělo to tak sofistikovaně.
Za cvrčkem stojí především Guillermo.
Je to taková lehce arogantní postavička,
kterou si ale oblíbíte a chcete ji sledovat.
Animace cvrčka je na pohled velmi jednoduchá,
což ale znamená, že k ní musíte přistupovat uvážlivě.
Hodně používá ruce,
k vysvětlování…
Je opravdový charakter,
takže používá ruce, když požaduje vysvětlení,
když někoho obviňuje, když ukazuje.
Namísto výrazu ve tváři používá celé tělo.
Já nejsem vychovatelka, dámo.
A pak přichází na řadu bytosti,
což je něco úplně jiného.
A to je teprve Guillermova parketa.
Mořský ďas, Smrt, víla,
cvrček, králíci,
všichni mají stejnou, nadpozemsky modrofialovou kůži,
protože jsou spříznění.
Králíci přenáší zemřelé na onen svět.
Jsou prodlouženou rukou Smrti, tedy sestry života, který ztělesňuje víla.
Výtvarná forma neměla být čistá.
Postavy neměly mít přehnaně uhlazený vzhled.
Měly mít špínu za nehty, vady na kráse,
aby to vypadalo, že každá postava už před filmem něco zažila.
Vytvořili jsme nějakou postavu,
vyrobili jsme krásný kostým, třeba pro Geppetta
nebo nějakou další postavu,
a pak vám řeknou:
„Guillermo je viděl.
Prý musí vypadat špinavě.“
Vyrobíte nádhernou loutku, ale vypadá, jako by byla fungl nová.
Nevypadá jako reálná postava v příběhu.
Nemusíte věřit, že jsou to skuteční lidé.
Musí vás přesvědčit jako osobnosti.
A chtěli jsme formu i osobnost ztělesnit v jednom.
Chtěli jsme je spojit.
Volpeho účes připomínající ďábelská křídla a rohy.
Pinocchiovu nevinnost a jednoduchost.
Geppettovu zemitost a starosvětský půvab.
Usilovali jsme o vzhled, který bude vyprávět příběh.
Cvrkot mého mládí.
Napsal Sebastian J. Cvrček.
Co se týče rozměrů,
používáme pro různé účely různé velikosti loutek.
Tohle je náš Pinocchio, který figuruje ve scénách s cvrčkem.
Ten je takhle velký. Sebastian J. Cvrček.
A aby měl správnou velikost,
v pár scénách potřebujeme cvrčka na Pinocchiově rameně,
jak mluví a šeptá mu do ucha.
Takže použijeme velkého Pinocchia.
A v některých záběrech zase použijeme takhle malého Pinocchia.
A pak máme ještě tyhle malé cvrčky
na další záběry,
hlavně kde ho přimáčknou.
To je bolest.
Aby šla loutka při animaci dobře ovládat,
nemůže být úplně extrémně malá.
Tak jsme Pinocchia postavili tak malého, jak to šlo,
a pořád jsme ho mohli dobře ovládat.
A od toho se odvíjí velikost ostatních postav.
A od toho se odvíjejí kulisy.
Všechno se musí postavit.
To je výhoda i nevýhoda stop-motion.
Můžete všechno udělat přesně takové, jaké to chcete.
To mi přijde skvělé, protože zcela vytváříte svět,
který je jedinečný, nebo se nějakému blízce podobá.
To v sobě má skutečnou sílu.
Pomáhá to dokonale vyprávět příběh.
Zhlédli jsme spoustu Guillermových filmů a vybrali klíčové aspekty.
Barvy,
textury,
tvar oken
a celkovou atmosféru.
Guillermův film na pohled poznáte nejspíš během pár vteřin,
a toho jsme chtěli docílit.
Ty scény evokují
krásu italských městeček.
Přesně taková znám.
Poctivě jsme si to nastudovali.
Fotografie, plakáty, okopírovali jsme typografii,
aby ten svět působil skutečně.
Všechny budovy ve městě
obsahují zbytky původních staveb, například středověké ruiny.
Dále také vyřezávané ozdoby z 18. století,
ale i nástěnné malby, konkrétně fresky z 15. a 16. století.
Takže je to vrstvené.
Když z psaného scénáře tvoříte obrázkový scénář,
tato rozhodnutí mohou definovat velikost vize.
Můžete se rozhodnout, kde bude kamera, jak se bude pohybovat a tak dále.
Jedna ze specifických výzev je,
že animátor musí vstupovat do scény, dosáhnout na loutky a animovat je.
Takže musíme scény navrhovat tak,
aby se daly rozebrat na mnoho způsobů.
Je to týmová práce.
Sedneme si a diskutujeme, jak to bude vypadat.
Film má určitý styl, do kterého musí zapadnout i animace.
Hned zpočátku si musíte stanovit estetiku.
Přesně ji definovat.
Vycházíme přitom z něčeho velmi jednoduchého.
Ve filmu figuruje borová šiška.
Je to malý okouzlující předmět.
Dívali jsme se na ni několik měsíců s různými rozestupy.
A na ostatní věci jsme se dívali stejnou optikou.
Jak jsme udělali tu šišku? Ten vzhled se nám líbí.
Pokud víte, jak fungují linie obyčejné šišky,
začnete chápat jazyk linií,
úroveň detailů a úroveň reality,
jakou chceme do filmu vnést.
Získáte cit pro to, jak tenhle svět vypadá.
Loutka Smrti dávala prostor pro objevení jistých aspektů.
Jo. Původně jsme jí udělali hadí ocas.
A ty s Tobym
jste v těch šupinách viděli texturu šišky,
což bylo geniální.
Skvělý způsob, jak navázat myšlenkou, že Smrt představuje vše živé.
Ty proužky na Spazzaturových kalhotách…
- Musely se dělat ručně. - Dělaly se ručně.
Ale nemělo to být na první pohled zřejmé.
Mělo to působit reálně.
Ale promítlo se to i do ostatních věcí.
Jde o to, že to není dokonalé,
ale je to osobité.
Viděli jsme vzorek od studia Mackinnon & Saunders.
Dali nám vzorník. Vymysleli devět různých proužkování.
Měli jsme vybrat. A všichni řekli: „Tenhle.“
A smáli jsme se, že jsme se shodli.
„Paráda. Musí to být tenhle.“
Pak bylo potřeba rozebrat proč.
Protože když zjistíme proč,
můžeme ta pravidla aplikovat na další věci.
Existují totiž pravidla.
Museli jsme si určit styl.
Jak moc bude kreslený a jak moc skutečný.
A myslím, že jsme našli zlatou střední cestu.
Když máte kouzelný prvek, jako je Pinocchio,
je potřeba, aby svět kolem něj byl o poznání přirozenější.
Když je kouzelné všechno, není kouzelné nic.
Svět musel působit přirozeně. Musely odpovídat proporce.
Musela odpovídat fyzika.
Mělo to přímý vliv na emocionální příběh a Pinocchiův vývoj.
Guillermo na to má dobré oko.
Všimne si, že do toho světa něco nezapadá.
Je to úplně stejné,
jako když navrhujete a zdobíte scénu v životní velikosti v hraném filmu.
V tom spočívá krása stop-motion animace.
Scénografie, kulisy, výzdoba, kamera,
to vše je jako v hraném filmu.
Guillermo si dává záležet, aby vše působilo reálně.
Proto se inspirujeme dobovými obrazy, pokud jsou k dispozici.
Třeba tento interiér.
Vezměte si, že hlavním zdrojem energie bylo uhlí a dřevo.
A tak jsme na zdi udělali šmouhy od uhlí.
Takže se nesmíte řídit designem jako takovým,
ale spíše dobovou realitou.
Při jedné z prvních návštěv si prohlížel kostel,
který jsme sotva poskládali, než přišel.
A řekl: „Jo, chce to pořádně zestařit.“
Řídili jsme se myšlenkou, že kdysi trvalo celá desetiletí,
ne-li staletí, než kostel dokončili.
Takže dřevěné prvky budou mírně světlejší než fresky na zdech,
vitráže budou z jiného desetiletí či století.
A vyřezat ze dřeva Ježíše chvíli trvalo.
Musela na něm být znát poctivá ruční práce,
stejně jako na všem u Geppetta doma.
Musela být cítit ta vyřezávaná podoba,
což měla být paralela s tím, že vyřezávaný je i Pinocchio.
A Pinocchio nemůže pochopit,
proč ho lidé ve městě nesnášejí,
když je taky ze dřeva, ale Ježíše přitom mají rádi, jak sám říká.
Tohle se dalo vyjádřit jedině v kostele.
Moje jediná starost při natáčení byla,
jestli budu mít dostatek vybavení na ovládání pohybu,
abych zvládl veškerý pohyb kamery, jaký Guillermo od tohoto filmu očekává.
V novějších Guillermových filmech se totiž kamera nezastaví.
Chtěli jsme pohyb postav natočit tak,
jak bychom ho natočili s živými herci.
Někdy se kamera hýbe docela dost.
Například jeden záběr trval tři měsíce.
V jednom záběru Spazzatura míří zpátky na pouť,
běží z kopce a kamera ho následuje,
jak se proplétá celou poutí
a doběhne k Volpeho maringotce.
Takový záběr toho hodně napoví,
protože přesně vidíte, jak se Spazzatura pohybuje.
Napoví to něco o jeho povaze.
Napoví to o prostředí, ze kterého pochází.
Stejně tak o cirkusu.
A taky se seznámíme s dalšími postavami,
které jsou v pozadí, když probíhá kolem.
Spousta Guillermových filmů se odehrává v hyperrealitě,
takže používáte světlo
jen ke zvýraznění emocionálního obsahu scény.
Například pohyb mraků napomáhá krásně dotvářet příběh.
Třeba když Geppetto kácí strom,
hezky to odráží jeho agonii
a přidává na dramatičnosti.
Jedna z věcí, které jsme vyzkoušeli poprvé,
figuruje ve scéně, kde Volpe pálí Pinocchia na hranici.
Podařilo se nám vyrobit pochodeň s LED světýlky.
A když Volpe s tou pochodní máchá,
mohli jsme světlo zabrat samostatně
a použít vícenásobnou expozici.
Pochodeň, Spazzaturo!
Normálně bychom to museli napodobit pomocí pohyblivých světel.
Takhle jsme měli možnost
skutečně světlo ovládat při postprodukci.
Měli jsme zvlášť měsíc
a měli jsme zvlášť světlo z ohně i pochodně.
A ty shoříš. Hoř jasně!
Jako hvězda!
Au! Pomoc!
Je úžasné, jak se design postav a samotní herci navzájem ovlivňují.
A následně postavu ovlivní i animátor.
Ve chvíli, kdy animátor dostane loutku,
má už k dispozici hlasové stopy.
Na Pinocchiovi miluju,
že ztělesňuje
jakékoli čtyřleté nebo šestileté dítě,
které srší energií a nedá se zkrotit.
Když je smutné, víte, že je smutné.
V jednu chvíli může mít slzy na krajíčku
a o chvíli později může jásat radostí.
Jak jsme zjistili s Gregorym,
jako dabér máte velmi krátkou životnost, ale všechno to bylo skutečné.
Ze začátku jsem byl hrozně nervózní.
Nikdy předtím jsem ve filmu neměl žádnou velkou roli.
Bylo to jako natáčet dokument.
Kdykoli měl něco namlouvat,
použili jsme takovou fintu,
aby se oprostil od toho, že to jen hraje.
Řekl jsem mu, ať mi říká „ty pako“.
Prý když na konci repliky řeknu „ty pako“,
tak i když to nedáme do finální verze,
pomůže mi to mluvit procítěněji,
hlavně u vtipnějších replik.
A když to začalo působit moc hraně,
řekl: „Sklapni, ty pako!“
Pak se zasmál a pokračoval.
Jsem kluk z masa a kostí!
Jsem opravdový kluk!
Umí být dokonale přirozený,
ale taky velmi citlivý, například když šeptá,
když mluví s cvrčkem nebo s Candlewickem.
Vyzařuje z toho naprosto ryzí emoce.
Občas jsou otcové zoufalí, jako všichni ostatní.
A říkají věci, které v tu chvíli zdánlivě myslí vážně,
ale uvnitř tě milují.
S Davidem Bradleym spolupracuji asi potřetí,
protože ho nesmírně obdivuji.
Myslím, že je to herec, jehož hlas snadno rozpoznáte.
Takhle se s panem starostou nemluví.
Přistoupil jsem ke scénáři tak,
že jsem si našel určitou barvu hlasu,
která působí věrohodně,
ale zároveň zní vypravěčsky, má větší šmrnc
a víc vystihuje podstatu téhle postavy.
Rychle přechází z vysokého hlasu na hluboký.
„Proč to říkáš?“
Opravdu zní…
Zní to skoro muzikálově.
Syn pozná, že je otec naživu.
Půjde nás hledat, uvidíš.
Nemáš se čeho bát.
Vám se to lehko řekne.
Když jsme s filmem začali, cvrček mě jako postava nepřesvědčil.
Jakmile ho ale začal namlouvat Ewan, okamžitě jsem byl pro.
Dokázali jsme to!
To není možné!
Mám Ewana McGregora moc rád.
Když mluví, zní bezprostředně, ale vřele.
Říkal jsem, že jeho hlasu není nikdy dost.
Ale dělal jsem, co jsem mohl, a víc přeci udělat nejde.
To mě naučil Pinocchio.
A řekl jsem si, že by to měla být hlavní postava filmu.
Postava vypravěče.
Přepsali jsme scény a zvýraznili v nich cvrčka,
i když jen přihlížel.
Dabování s Ewanem bylo snad to nejlepší namlouvání postavy,
jaké jsem kdy zažil.
Jsem hrabě Volpe a ty jsi vyvolený!
Pojď okusit zábavný, bezstarostný pouťový život
a staň se hvězdou mého loutkového divadla!
Věděli jsme, že Volpe musí být pompézní, kosmopolitní, přitažlivý,
že musí znít jako světák.
Chtěli jsme, aby měl přízvuk,
ale aby dokázal bezchybně vyslovit
tu slovo ve francouzštině, tu v italštině a němčině.
Loutky jsou le meilleur qui soit!
To nejlepší.
Zvedni ruku.
Loutek si považuje pán i kmán.
Jediný hlas, který mě napadl, byl hlas Christopha Waltze.
Jedná se o člověka,
který dokáže okamžitě změnit rytmus i celkový zvukový záměr.
Je to svým způsobem dramatická funkce.
A já tu funkci vždy hledám v příběhu.
Umí skvěle pracovat s hlasem
a pak udeřit v pravou chvíli.
Co je? Co ty tady děláš?
Hlas Spazzatury, velmi překvapivě,
byl takřka požehnání a nepředvídatelná náhoda.
Natáčeli jsme Uličku přízraků.
S Cate Blanchett jsme si užili spoustu legrace,
a tak mi řekla, že jí musím dát roli v Pinocchiovi.
Tak říkám, že už je volná jen role opice.
A já na to: „Beru cokoliv.
Kvůli tobě bych klidně hrála třeba tužku.“
Ukázal jsem jí nákres Spazzatury, a ona:
„Tohle je moje spřízněné zvíře.“
Když Spazzatura vyletí do vzduchu, mám udělat takové…
Takovou ozvěnu z dálky.
Myslím, že Spazzatura v sobě má…
něco z Guillermova smíchu.
Asi všechny postavy v Guillermových filmech
se odvíjejí od Guillermova vkusu.
Takže bych řekla, že všechny postavy mají něco z Guillerma.
A Spazzatura je ukázkový příklad.
Ciao, papà!
Mio papà!
Když se díváte na klasický animovaný film, který obsahuje hudbu,
vycítíte, že přijde písnička.
Jako kdyby k ní dialog směřoval.
Kdy se vrátím, jen Bůh ví.
Zatímco písně v Guillermově Pinocchiovi
absolutně nečekáte.
Tyhle loutky ve mně vzbuzovaly touhu
nedělat animovaný film, ale dělat skutečný hraný film.
Pro mě je to totéž. Jsou jako živé.
Vypadají jako skuteční lidé.
Chtěl jsem, ať hudba zní, jako by to byli skuteční lidé.
Nemusíme tomu nutně říkat muzikál.
Je to film s hudebními vložkami.
Nejsou to tradiční muzikálové písně.
Jsou to písně, co vás napadnou,
když pomyslíte na Alexandra, Guillerma a Marka.
Tihle géniové vytvořili něco jedinečného.
Když jsem se bavil s Alexandrem, napadlo mě, že by bylo zajímavé
dát na začátek filmu zpívající postavy,
ale skončit…
Ve druhé půlce filmu jsou písně a pochody fašistické éry.
Tento film byl velmi zdlouhavý proces, protože animace samozřejmě trvá dlouho,
ale i proto,
že Guillermo chtěl, abych postavám napsal písně.
A taková píseň má schopnost
během pár vteřin vykreslit život postavy.
Komunikuje prostřednictvím hudby,
ale také sděluje, co je postava zač, kde se nachází,
odkud pochází a kam má namířeno.
Alexandra Desplata obdivuji.
Je to vynikající filmový skladatel.
Dělá totéž, co já s rolemi.
Dívá se na příběh.
Pro celý film jsem se rozhodl použít výhradně dřevěné nástroje.
Takže kytary, mandolínu,
klavír, harfu a všechny dechové nástroje.
Fagoty, klarinety, hoboje a flétny.
Všechny jsou ze dřeva,
což vytváří jedinečnou atmosféru, která k Pinocchiovi patří.
Ne!
Tenhle film byste si klidně mohli pustit
s Faunovým Labyrintem a Princem bez království.
Obsahuje spoustu situací, kdy je čistá duše podrobena zkoušce,
z níž pak vychází silnější.
Podle mě si spíš neseš hrozné břemeno.
Je to film o smrti.
Film nemůže být o životě, pokud není taky o smrti.
Dobrá tedy.
Když jsme se do Pinocchia pustili,
věděl jsem, že chci udělat vlastní verzi.
Nechtěl jsem to pojmout jen jako adaptaci.
Chtěl jsem se věnovat tématům, která se mě osobně dotýkají.
Většina mých filmů je nějakým způsobem o mně a mém otci,
a toto není výjimka.
Sledujete, jak ten chlapec roste, aniž by se fyzicky změnil.
Přitom ale dokáže mnohem víc než kdokoli jiný z jeho okolí.
Využij svou příležitost.
Klasický Pinocchio je o tom, co se Pinocchio ve světě naučí,
pak se z něj stane dobrý kluk a pak i skutečný kluk.
Takový náš Pinocchio není.
Všechny změní, protože má tak čistou duši.
Změní Geppetta.
Změní cvrčka.
Změní Spazzaturu.
Změní všechny.
A zjistí, kdo je jako lidská bytost.
Film nejspíš předčil vše, co jsem chtěl.
Je to film, jaký bych chtěl jako dítě.
Je to film, jaký bych chtěl jako dospělý.
Je to film, o kterém bych se chtěl bavit s rodinou.
A možnost kdykoli si ho pustit poté,
co jsem jej viděl poprvé,
to je něco, co mezi divákem a filmem vytváří důvěrné pouto.
V mých očích tento film roste s každým zhlédnutím.
Doufám, že to publikum bude vnímat stejně.
Překlad titulků: Michal Herman