Downloaded from YTS.MX
‎Animația a devenit un gen aparte ‎în mintea consumatorilor.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Dar ea este și o formă de artă,
‎iar dintre toate tehnicile de animație,
‎stop-motion e cea mai sacră ‎și magică din punctul meu de vedere,
‎fiindcă ea leagă animatorul de marionetă.
‎În mod normal, ‎filmul surprinde realitatea.
‎Animația o creează ‎și trebuie să simuleze surprinderea ei.
‎Îi insuflă viață, ‎iar aceasta e arta în forma ei supremă.
‎Ne vom distinge
‎prin cum transpunem ‎concepția live-action a lui Guillermo.
‎E o formă rafinată a artei cinematografice
‎care, când e aplicată la stop-motion, ‎o tehnică manuală intrinsec,
‎are ca rezultat ‎o combinație foarte impresionantă.
‎Pinocchio‎ e un film foarte generos.
‎Se referă la cine ești, ‎la tăria propriilor convingeri
‎și la a fi acceptat așa cum ești.
‎El descrie și ce înseamnă ‎să fii tată și fiu,
‎cum să înveți să îți iubești familia ‎așa cum e ea.
‎Pinocchio‎ al lui Guillermo ‎e absolut surprinzător.
‎Reușește să strecoare teme serioase
‎într-un film de familie foarte captivant.
‎Explorează permanent ‎ce înseamnă să fii om
‎și să te alături unei societăți.
‎Asta e specialitatea lui ‎și esența filmului ‎Pinocchio.
‎E reinterpretarea unei povești ‎pe care doar credeți că o știți.
‎PINOCCHIO, DE GUILLERMO DEL TORO: ‎CINEMATOGRAFIE SCULPTATĂ MANUAL
‎Profilul de erou exclus al lui Pinocchio ‎m-a atras la această povestire.
‎Mă identific cu creaturile excluse,
‎ca Frankenstein sau Pinocchio,
‎și cum trebuie să înțelegi lumea singur,
‎cum lucrurile care ți se spun ‎nu sunt de ajuns.
‎Cum vrei să știi ‎de ce ceva e corect și ceva greșit,
‎când lucrurile par să stea exact pe dos.
‎Fragilitatea lui Pinocchio ‎vine din caracterul lui supranatural.
‎Oamenilor le e greu ‎să-l considere un băiat adevărat
‎fiindcă nu arată ‎cum cred ei că ar trebui să arate.
‎Sunt un băiețel adevărat!
‎Demon!
‎Vrăjitorie!
‎Magia vine din viziunea lui Guillermo ‎pentru ‎Pinocchio,
‎deci are aerul inconfundabil ‎al filmelor lui Guillermo.
‎A adus cu el în ‎Pinocchio ‎conceptul de creatură,
‎așa cum speram să facă.
‎Dar există și o latură sensibilă,
‎o dimensiune emoționantă a povestirii.
‎Pinocchio!
‎Iubirea doare.
‎Am făcut ‎Pinocchio‎ în vreo 15 ani
‎și pentru asta am adus laolaltă ‎cei mai buni specialiști în stop-motion.
‎Vă rog să priviți nasturii în miniatură.
‎- Da. ‎- Sunt foarte reușiți.
‎Nu-i așa?
‎Am lucrat într-un triunghi, ‎între Londra, Portland și Guadalajara.
‎Susțin animația mexicană din anii '80
‎și am vrut să avem o conexiune ‎cu Mexicul.
‎Am vrut ca mexicanii ‎să-i realizeze pe Pinocchio și pe greier,
‎personajele principale, fiindcă asta ‎confirmă contribuția artistică și tehnică
‎a unui studio mexican în animație.
‎Avem unii dintre cei mai buni ‎animatori din lume,
‎coordonați de compania Shadowmachine.
‎Am pornit într-un proces uimitor ‎de a construi o echipă de stop-motion
‎pe măsura viziunii lui Guillermo.
‎La proiect au lucrat ‎oameni cu multă experiență.
‎E foarte captivant,
‎pentru că putem să dăm ‎tot ce avem mai bun.
‎Așteptam genul de scenariu ambițios, ‎la care să-ți dorești să lucrezi,
‎exact cum este acesta.
‎Am remarcat imediat
‎că nu arăta ca niciun alt film de animație
‎văzut până atunci.
‎Estetica lui Guillermo e întrețesută ‎aproape în fiecare fotogramă a filmului.
‎E o diferență majoră între stop-motion ‎ca formă artistică și tehnica digitală.
‎Am văzut tranziția ‎de la tehnica stop-motion timpurie,
‎unde distingeam moarul, ‎scânteierile blănii și textilelor,
‎până și firele de praf din aer,
‎iar imperfecțiunea aceea era minunată,
‎fiindcă îți spunea cum se realizase totul.
‎Mi-am dorit mult ‎ca acest film să fie lucrat
‎într-un fel care aduce laolaltă ‎natura materială a animației manuale
‎și frumoasele tehnici artizanale ‎ale gravurii, sculpturii și picturii,
‎dar și cu mișcările rafinate
‎posibile prin studierea dispozitivelor ‎și tehnicii de manevrare a marionetelor.
‎În calitate de coordonatoare ‎a procesului de creație a marionetelor,
‎a trebuit să conving ‎un regizor ca Guillermo
‎să îmi încredințeze ‎viziunea lui despre acest film.
‎Mai apoi e chestiunea practică
‎a modului cum transformăm ‎niște obiecte inerte
‎în marionete ce pot fi animate.
‎Trebuie să plănuim detaliat mișcarea,
‎acțiunile marionetei ‎de-a lungul narațiunii.
‎De ce angrenaj e nevoie ‎pentru a o susține și cât va cântări?
‎Și la asta trebuie să ne gândim.
‎E un echilibru fragil, ‎mai ales la creaturi,
‎care sunt mult mai complicate ‎decât un personaj uman.
‎Ai o mulțime ‎de elemente fantastice minunate,
‎fiecare dintre ele dificil de realizat,
‎iar apoi trebuie ‎să le aduci firesc laolaltă.
‎Pregătirea unei marionete ‎e un proces de durată.
‎Poate să dureze un an
‎să ajungi la stadiul finisat,
‎acceptat de toți ‎și care poate intra pe platou,
‎iar apoi să o poți anima.
‎Guillermo a insistat ‎pe natura lor mecanică,
‎în loc să folosim dubluri.
‎În film avem ambele tipuri de marionetă.
‎Dublurile au toate formele gurii ‎și toate fizionomiile
‎sub formă de transplant.
‎Deci fiecare formă a gurii ‎e dată de o mască facială diferită,
‎care e fixată pe capul păpușii.
‎Pinocchio e o dublură, ‎fiindcă e un băiețel de lemn.
‎Deci l-am făcut să se poarte ‎ca o păpușă din lemn.
‎Dimensiunea feței lui rămâne neschimbată.
‎Nu are obrajii dolofani.
‎Granulația lemnului din chipul lui ‎nu se mișcă.
‎Doar se deschide.
‎Am descris mișcarea ‎comparând-o cu o lovitură de daltă.
‎O lovitură zdravănă, ‎ușor amortizată la final.
‎Bang! S-a deschis!
‎Când ne-a venit ideea asta, ‎mi s-a părut genială.
‎Mi-am spus: „Da!”
‎Tehnic vorbind, avea să fie ‎o marionetă foarte greu de creat.
‎Trebuia să găsim noi tehnici ‎prin care să putem reda personajul
‎cu corpul său din lemn, ‎cu articulații improvizate.
‎Am vrut să fie practică, ‎dar și rezistentă,
‎cum trebuie să fie o marionetă ‎într-un lungmetraj.
‎Pinocchio e prima marionetă
‎creată integral cu o imprimantă 3D.
‎Cât despre Volpe și Geppetto, ‎animația în cazul lor e exclusiv mecanică.
‎În animația mecanică, ‎ai un înveliș de silicon
‎care acoperă un mecanism ‎ca dintr-un ceas elvețian.
‎Astfel, animatorul schimbă cadru cu cadru
‎fiecare element din exterior, ‎prin înveliș.
‎Am lucrat mult cu echipa de animație
‎ca să convenim tehnicile de lucru ‎pentru fiecare personaj.
‎Geppetto e atât de reușit
‎fiindcă are mustață, barbă ‎și sprâncene stufoase.
‎Toate acestea se pretează bine ‎la figurile mecanice.
‎Când animatorul a început cu prima ‎marionetă a lui Carlo, a fost dificil.
‎Cu cât e mai netedă fața,
‎cu atât e mai greu ‎să-i schimbi expresiile.
‎Deci animatorii s-au concentrat ‎pe pleoapele inferioare,
‎pe sprâncene și pe limbajul corporal.
‎Mai ales la Carlo,
‎am ținut să includem în animație ‎gesturi inutile.
‎El a fost ambasadorul acestei idei,
‎fiindcă un copil face ‎cele mai multe gesturi inutile.
‎Una din metodele lui Guillermo ‎a fost de a transpune ca atare
‎caracterul real, tactil ‎al animației stop-motion
‎și ideea de a anima greșeli.
‎A insistat mult ‎pe realismul jocului actoricesc,
‎pe micile greșeli ‎pe care oamenii le fac tot timpul.
‎Dacă se duc să ia o farfurie, ‎poate nu reușesc să o apuce
‎și repetă gestul.
‎În filmele cu actori, ‎vrei să vezi o greșeală,
‎o replică la care nu te așteptai.
‎Această invocare a realității ‎e foarte dificilă în stop-motion,
‎fiindcă o animezi, ‎deci acele erori trebuie simulate.
‎Ridică piciorul!
‎Cum el e regizor de filme cu actori reali, ‎înțelege de cât timp au nevoie oamenii
‎pentru a procesa ‎fizionomii și alte lucruri pe ecran.
‎În filmul acesta, Guillermo a insistat ‎pe nevoia de a încetini procesul.
‎Trebuie să îl vedem pe Pinocchio ‎cum se gândește.
‎Am spus: „Dacă un personaj se gândește,
‎vreau să văd ochii absorbind informația.
‎Vreau să văd o schimbare subtilă.”
‎Dacă animezi ceea ce e ordinar, ‎vei obține ceva extraordinar.
‎Am colaborat la regie cu Mark Gustafson,
‎pe care îl consider ‎un regizor și animator legendar.
‎A fost extraordinar ‎să lucrez cu Guillermo,
‎fiindcă e un artist în vârf de formă.
‎Deci te face să-ți dorești ‎să excelezi la rândul tău.
‎Mi s-a părut fantastic cum s-a lăsat ‎Guillermo pe mâinile animatorului,
‎cam cum o face și cu actorii lui.
‎Practic, în live-action, ‎de la începutul la sfârșitul unei scene,
‎actorul are putere deplină.
‎Aceeași legătură ‎o stabilești cu animatorii,
‎cărora le dai puterea ‎de a gândi prin marionetă,
‎de a evita jocul mecanic, pantomima, ‎și de a ne oferi o prestație veritabilă.
‎Animatorii sunt actorii noștri.
‎Animația e un proces foarte elaborat
‎și am vrut ca animatorii ‎să definească jocul personajelor.
‎Unul dintre principiile de bază
‎convenite de mine și Guillermo ‎încă de la început
‎a fost de a le reda animatorilor ‎decizia privind interpretarea scenelor.
‎În parte, am făcut asta cu LAV-uri, ‎scenete filmate pe viu.
‎De minți, nasul îți va crește necontenit…
‎Ca animator, înainte de a filma o scenă,
‎în general te documentezi
‎ce formă urmează să aibă ea,
‎cum vor fi mișcările și viteza.
‎O metodă rapidă de a o face ‎e filmându-te pe tine.
‎Deci animatorul venea cu un filmuleț ‎în care interpreta rolul.
‎Lui Guillermo i-a plăcut.
‎De câte ori le vedea, zâmbea și aproba ‎cu entuziasm: „Exact așa! Minunat!”
‎Spazzatura!
‎Gris Grimley a conceput ‎un Pinocchio extraordinar.
‎E cel mai reușit din câți am văzut, ‎pentru că e simplu și frumos.
‎Când am început ilustrațiile cu Pinocchio, ‎am vrut să fie deșirat și stângaci,
‎ca o marionetă fără sfori.
‎Pinocchio a fost personajul principal ‎pe care am vrut să îl creăm întâi.
‎Guillermo a avut ideea minunată ‎a unui fel de Frankenstein,
‎cineva terminat doar pe jumătate.
‎L-am făcut asimetric,
‎fiindcă Geppetto îl sculptează la beție.
‎Una dintre idei a fost ‎să înceapă cu o ureche și cu părul
‎și să lucreze cu multă grijă, ‎iar apoi să spună: „Ah!”
‎Și să îl termine în fugă.
‎La concepția lui Geppetto ‎am lucrat cel mai mult.
‎L-am gândit cu haine cu tot.
‎Am ținut să poarte doar zdrențe.
‎Nu e genul care să-și permită ‎multe perechi de pantaloni.
‎Fiul meu!
‎Trebuie să îl facem să fie neplăcut.
‎E un om care bea. Care se înfurie.
‎Care nu îl înțelege pe Pinocchio.
‎Îi trebuie mult până să înțeleagă
‎că iubirea lui pentru băiețelul acesta ‎e mai importantă
‎decât să facă ce e acceptabil social.
‎Chiar dacă e mort, tot îl pot angaja.
‎Cum îndrăznești, domnule? ‎Arată puțin respect!
‎Principalul personaj negativ ‎din povestiri se numește Mangiafuoco,
‎E o matahală de om ‎care nu m-a inspirat deloc.
‎Nu m-a atras. ‎Mi s-a părut foarte previzibil.
‎Guillermo ne-a chemat ‎pe cei care lucram la film
‎și ne-a spus: „Prieteni, nu-mi place ‎personajul negativ, vreau să-l schimbăm.”
‎Le-am spus: „Cred că el ar trebui să fie.
‎Putem să facem din el ‎principalul personaj negativ?”
‎Ne-a surprins, fiindcă deja terminaserăm ‎personajul negativ.
‎Deci, ce ne facem?
‎Cum ați răspuns la întrebare?
‎Când am văzut alternativa, ‎nu am putut s-o ignorăm,
‎așa că am găsit o soluție cu echipa.
‎Am petrecut mult timp ‎la realizarea lui Mangiafuoco,
‎o marionetă cu o barbă uriașă.
‎L-am terminat, iar acum ‎e un figurant în scenele de la circ.
‎Plecați! Nu este un spectacol.
‎Ba da!
‎Volpe e printre personajele ‎mai stridente.
‎E foarte distractiv, un fel de diavol.
‎Foarte mercantil, ‎își urmărește interesul propriu.
‎Mai e de rezolvat un ultim detaliu.
‎În ce-l privește pe greier,
‎m-am gândit că era unul ‎care colindase toată lumea
‎și locuise cu un sculptor și un avocat.
‎M-am gândit la numele ‎Sebastian J. Cricket.
‎Sună foarte sofisticat.
‎Cricket a fost concepția lui Guillermo.
‎A luat un personaj ușor arogant
‎și ne-a făcut să îl îndrăgim, ‎să vrem să-l urmăm.
‎Animația greierului ‎e aparent foarte simplă,
‎dar asta înseamnă ‎că trebuie să fii foarte atent cu ea.
‎Își folosește mult mâinile
‎pentru a explica…
‎Își dă multă importanță.
‎Deci folosește mâinile ‎ca să ceară o explicație,
‎să acuze pe cineva,
‎să dea un semn.
‎Își folosește tot corpul pe post de față.
‎Eu nu-s guvernantă, coniță.
‎Vorbim de conceperea unei creaturi,
‎ceva cu totul aparte,
‎aspect în care Guillermo excelează.
‎Monstrul, Moartea, Spiritul Pădurii,
‎greierul, iepurii,
‎cu toții au aceeași nuanță ‎de violet-albăstrui,
‎fiindcă sunt înrudiți.
‎Iepurii duc morții pe lumea cealaltă.
‎Ei sunt o extensie a Morții, ‎care este sora vieții,
‎Spiritul Pădurii.
‎Schițele de concept nu erau finisate. ‎Personajele nu arătau foarte îngrijit.
‎Aveau murdărie sub unghii.
‎Aveau imperfecțiuni,
‎de parcă fiecare personaj ‎avusese o viață înaintea filmului.
‎Cream un personaj,
‎realizam un costum frumos ‎pentru Geppetto, să zicem,
‎sau pentru un alt personaj
‎și primeam un mesaj:
‎„L-a văzut Guillermo.
‎Trebuie să arate murdar.”
‎Deci faci o păpușă frumoasă,
‎dar, când e gata, arată ca nouă.
‎Nu arată ca un personaj ‎dintr-o poveste.
‎Nu trebuie să crezi ‎că sunt oameni adevărați.
‎Trebuie să crezi în ei ca personaje
‎și am vrut să aducem laolaltă ‎forma și personajul.
‎Am vrut această fuziune.
‎Volpe, cu părul lui demonic, ‎aducând cu niște coarne.
‎Pinocchio, cu inocența, simplitatea lui.
‎Naturalețea brută ‎și farmecul ușor desuet al lui Geppetto.
‎Am vrut ca procesul de design ‎să spună povestea.
‎O tinerețe stridulantă, ‎de Sebastian J. Cricket.
‎În ce privește scara,
‎am folosit păpuși de diferite dimensiuni, ‎după cum a fost nevoie.
‎Acesta e Pinocchio care interacționează ‎cu greierul, care are înălțimea aceasta,
‎cu Sebastian J. Cricket.
‎Pentru ca el să aibă dimensiunea corectă ‎în acele câteva cadre,
‎trebuia să vedem ‎umărul lui Pinocchio și greierul
‎cum îi șoptește în ureche.
‎Deci am folosit acest Pinocchio mare.
‎Iar pentru anumite scene, ‎am folosit acest Pinocchio mic.
‎Mai apoi am avut
‎greierii aceștia mici
‎în alte scene,
‎mai ales când e strivit.
‎Durerea!
‎Miniaturizarea unei marionete ‎are limitele ei,
‎căci trebuie să o poți manevra ‎pentru animație.
‎Deci pe Pinocchio l-am făcut ‎cât am putut de mic,
‎dar totodată să îl putem manevra ‎foarte bine.
‎Iar toți ceilalți s-au raportat ‎la această scară.
‎La fel, și decorurile.
‎Totul trebuie construit.
‎E binecuvântarea și blestemul ‎genului stop-motion.
‎Poți face ca lucrurile să arate ‎exact cum ai nevoie.
‎Mi se pare grozav,
‎pentru că poți crea o lume extraordinară, ‎dar și foarte ordinară.
‎Efectul e foarte puternic.
‎Te ajută mult în narațiune.
‎Deci am preluat elemente-cheie ‎din multe filme ale lui Guillermo.
‎Paletă cromatică, textură,
‎forma ferestrelor și atmosfera în general.
‎Probabil că știi după trei secunde ‎că te uiți la un film de Guillermo
‎și am vrut să păstrăm asta.
‎Decorurile amintesc
‎de frumusețea orășelelor din Italia.
‎Știu locuri ca acesta.
‎Ne-am documentat foarte mult.
‎Am consultat fotografii, postere, ‎am copiat topografia,
‎fiindcă am vrut o lume veridică.
‎Toate structurile din oraș ‎includ vestigii,
‎cum sunt ruine medievale, ‎peste care găsești
‎inscripții din secolul 18,
‎mai apoi picturi murale ‎de pe la 1500, 1400.
‎Deci e un aspect stratificat.
‎Când transpui scenariul ‎în planșe narative,
‎deciziile astea ‎pot defini anvergura viziunii.
‎Poți lua decizii ‎privind amplasarea camerei,
‎cât de mult se mișcă ea.
‎O dificultate aparte pentru noi
‎e faptul că animatorul trebuie ‎să poată intra și manevra păpușile.
‎Deci trebuie să concepem decoruri
‎care să poată fi dezmembrate ‎în diferite feluri.
‎E un produs al muncii în echipă.
‎Suntem toți împreună ‎și discutăm cum urmează să arate.
‎Filmul arată într-un anumit fel, animația ‎trebuie să se înscrie în acel concept.
‎Din primele clipe ‎trebuie să definești estetica,
‎să o poți descrie exact.
‎Iar noi ne-am bazat pe ceva foarte simplu.
‎În film avem un con de pin,
‎e un mic obiect fermecător.
‎Ne-am uitat la el în fel și chip ‎luni de-a rândul
‎și am privit alte lucruri ‎prin prisma întrebării:
‎„Cum am făcut acest con? ‎Ne place aspectul lui.”
‎Dacă știi cum sunt organizate ‎liniile unui simplu con de pin,
‎începi să înveți limbajul liniilor ‎și nivelul detaliilor,
‎nivelul de realism ‎pe care încercăm să îl injectăm în film.
‎Începi să înțelegi cum arată această lume.
‎Moartea ne-a permis să explorăm ‎anumite aspecte.
‎Da. Cred că inițial am gândit Moartea ‎cu o coadă de șarpe,
‎iar tu și Toby v-ați gândit ca solzii ei ‎să aibă textura unui con de pin.
‎O idee excelentă!
‎O trimitere minunată la conul de pin,
‎cu Moartea reprezentând ‎toate lucrurile vii.
‎Spazzatura poartă pantaloni.
‎Iar liniile pantalonilor…
‎- Au trebuit lucrate manual. ‎- Manual.
‎Dar nu într-un fel care să bată la ochi.
‎Am vrut să pară verosimile,
‎dar asta s-a reflectat în tot restul,
‎noțiunea aceasta de imperfecțiune.
‎Îi conferă o notă distinctă.
‎Am văzut toți mostra ‎de la Mackinnon and Saunders.
‎Ne-au dat o planșă cu mostre ‎în nouă modele diferite:
‎„Acestea ne plac.” ‎Am ales-o toți pe aceea.
‎Și ne-a amuzat faptul că eram de acord: ‎„Minunat. Înseamnă că asta e.”
‎Mai apoi, a trebuit să discutăm motivul.
‎Dacă te întrebi: „De ce?”,
‎regulile acelea ‎pot influența și alte lucruri.
‎Există niște reguli.
‎A trebuit să decidem limbajul potrivit, ‎proporția dintre animație și realism.
‎Și cred că am atins echilibrul perfect.
‎Când ai un element magic ca Pinocchio,
‎lumea din jurul lui ‎trebuie să fie mai ancorată în realitate.
‎Dacă totul e magic, nimic nu e magic.
‎Trebuia să fixăm lumea în realitate. ‎Proporțiile să fie corecte.
‎Legile fizicii să fie corecte.
‎Acestea au servit drept ancore ‎în arcul narativ al lui Pinocchio.
‎Guillermo are ochiul format.
‎Știe când ceva nu se potrivește ‎în lumea aceea.
‎Nu se deosebește deloc
‎de conceperea și decorarea unui platou ‎de filmare la scară naturală, cu actori.
‎Asta e frumusețea animației stop-motion.
‎Concepția și realizarea decorurilor,
‎imaginea, ele sunt aceleași ‎ca la un film cu actori.
‎Guillermo ține mult ‎ca filmul să aibă un aer real.
‎Așa că ne-am inspirat ‎din cât mai multe imagini de epocă.
‎De pildă, acest interior.
‎Dacă stai și te gândești, ‎lumea se încălzea cu cărbuni și lemn,
‎deci am pătat pereții cu funingine.
‎Așadar, designul nu trebuie să fie ‎ceva automat,
‎ci definit de realitate.
‎La una din primele vizite ‎a văzut decorul bisericii,
‎abia apucaserăm să îl construim ‎până să sosească.
‎Și ne-a spus: ‎„Acum s-o învechim în draci.”
‎Am pornit de la ideea
‎că bisericile s-au construit ‎timp de decenii, dacă nu secole.
‎Deci lemnăria avea să fie ‎ceva mai deschisă decât frescele
‎sau vitraliile aveau să fie ‎din alt deceniu sau alt secol.
‎Iar statueta lui Iisus ‎ne-a luat ceva timp.
‎Trebuia să pară sculptată de aceeași mână
‎cu restul lucrurilor ‎din casa lui Geppetto.
‎Trebuia să simți ‎lemnul modelat de daltă, forma lui,
‎iar aici am vrut o paralelă cu Pinocchio ‎care fusese sculptat din lemn.
‎Iar Pinocchio nu reușește nicicum ‎să înțeleagă
‎de ce orășenii îl urăsc pe el ‎fiindcă e făcut din lemn,
‎dar îl iubesc pe El, ‎care e făcut tot din lemn.
‎Nu puteam face asta decât la biserică.
‎Singura mea grijă în filmul acesta
‎a fost să am suficiente telecomenzi
‎pentru toate mișcările camerei ‎pe care și le dorea Guillermo în film.
‎Fiindcă în ultimele lui filme, ‎camera nu stă nicio clipă.
‎Am vrut să avem personajele în mișcare
‎și camera în mișcare, ‎așa cum se filmează cu actori.
‎În unele cazuri, mișcăm mult camera.
‎De pildă, e un cadru ‎la care am lucrat trei luni.
‎Îl vedem pe Spazzatura ‎întorcându-se la bâlci în grabă,
‎iar camera îl urmărește ‎cum traversează bâlciul
‎și ajunge la căruța lui Volpe.
‎Un astfel de cadru spune multe,
‎pentru că vedem ‎felul cum se mișcă Spazzatura.
‎Asta ne spune ceva despre personaj.
‎Descrie de asemenea ‎mediul din care provine.
‎Ne vorbește despre circ.
‎Și e prilejul să cunoaștem ‎unele personaje secundare
‎aflate în fundal, în timpul trecerii lui.
‎Multe dintre filmele lui Guillermo ‎țin de „hiperrealitate”.
‎Deci folosești lumina
‎pentru a sublinia ‎conținutul afectiv al unei scene,
‎de pildă, mișcarea norilor ‎ajunge să susțină narațiunea.
‎Sau Geppetto, când taie copacul.
‎Ajută să descrie ‎starea de agonie a lui Geppetto,
‎amplificând dramatismul.
‎Un lucru pe care l-am făcut ‎pentru prima oară
‎e în scena ‎când Volpe îi dă foc lui Pinocchio.
‎Am reușit să avem o făclie cu leduri,
‎așa încât, când Volpe se mișcă cu ea,
‎să o filmăm separat ‎și să îi dăm expuneri multiple.
‎Dă-mi torța, Spazzatura!
‎De regulă, trebuie să trișezi ‎mutând luminile sau decorul,
‎iar așa am fost în măsură ‎să controlăm procesul la post-producție.
‎Am păstrat separată lumina lunii,
‎procesând lumina făcliei și a focului
‎de mai multe ori.
‎Tu vei arde. Vei fi mistuit!
‎Ca o stea!
‎Ajutor!
‎E uimitor cum se influențează reciproc ‎profilul personajelor și actorii,
‎iar apoi, lor li se adaugă animatorul.
‎Când ajunge păpușa la animator,
‎el are deja înregistrările cu vocea.
‎Îmi place mult la Pinocchio
‎ideea că el personifică
‎orice copil de patru-șase ani ‎cu multă energie,
‎imposibil de controlat.
‎Când sunt triști, înțelegi asta.
‎Acum pot fi pe punctul să plângă ‎și imediat pot fi în culmea voioșiei.
‎Cum aveam să aflăm cu Gregory,
‎ai o fereastră foarte scurtă ‎în sesiunile de înregistrare,
‎dar totul era așa.
‎La început, metoda mea… ‎Aveam mari emoții.
‎Nu mai lucrasem
‎în niciun film unde să fi avut ‎un rol atât de proeminent.
‎Parcă filmam un documentar.
‎Când începea să sune fals,
‎aveam o mică înțelegere
‎care îl ajuta să iasă din starea aia.
‎Îi spuneam să-mi zică „tontule”.
‎A zis că dacă adaug „tontule” ‎la finalul replicii,
‎deși probabil că nu păstrăm dubla,
‎avea să mă ajute să proiectez mai bine, ‎mai ales replicile hazlii.
‎De fiecare dată când suna fals,
‎spunea: „Gura, tontule!”
‎Apoi râdea și mergea mai departe.
‎Sunt făcut din carne și oase! ‎Sunt un băiețel adevărat!
‎Nu are probleme cu naturalețea,
‎dar sună incredibil de cald ‎când șoptește
‎sau vorbește cu greierul
‎sau cu Candlewick.
‎E o emoție pură, absolută.
‎Tații sunt cuprinși de disperare ‎ca orice om.
‎Și spun lucruri ‎pe care nu le cred decât în acel moment.
‎Dar, în sinea lor, ei te iubesc.
‎Cred că e al treilea meu proiect ‎cu David Bradley,
‎și asta, pentru că îl admir foarte mult.
‎Cred că e un actor ‎cu o voce ușor de identificat.
‎Nimeni nu vorbește așa cu primarul.
‎Am abordat scenariul ‎identificând o calitate vocală
‎care să fie verosimilă și sinceră,
‎dar și să spună povestea ‎într-o manieră mai plină de viață
‎și să surprindă mai bine
‎esența acestui personaj.
‎Urcă și coboară foarte repede. ‎„De ce spui asta?”
‎E foarte…
‎Are o abordare aproape muzicală.
‎Un fiu știe când tatăl lui e în viață.
‎Ne va căuta el, o să vezi.
‎N-ai de ce să-ți faci griji.
‎Ție îți vine ușor să spui.
‎Nu eram convins în privința greierului ‎când am început.
‎Ca personaj, adică.
‎Când Ewan a început să înregistreze, ‎m-a convins pe loc.
‎Ce… Am reușit!
‎Nu-mi vine să cred.
‎Sunt un mare admirator ‎al lui Ewan McGregor,
‎iar când vorbește, îți merge la suflet.
‎Mi-am spus ‎că vrem să-l auzim cât mai mult.
‎M-am străduit, și mai mult de-atât ‎nu poate face nimeni.
‎Pinocchio m-a învățat.
‎M-am gândit că el ar trebui să fie ‎personajul principal,
‎în rolul povestitorului.
‎Așa că am rescris scenele ‎scoțând greierul în față,
‎chiar dacă doar privește.
‎Sesiunile de înregistrare cu Ewan ‎au fost cele mai reușite din viața mea.
‎Sunt contele Volpe! Ai fost ales!
‎Vino să te bucuri ‎de viața lipsită de griji de la bâlci,
‎ca mare vedetă ‎a spectacolului meu cu marionete!
‎Știam că Volpe trebuia ‎să fie fistichiu, cosmopolit, atractiv,
‎să sune ca un om de lume.
‎Am vrut să aibă accent,
‎dar și o voce ‎care să pronunțe impecabil
‎un cuvânt în franceză, ‎italiană sau germană.
‎Marionetele sunt ‎le meilleur qui soit! ‎Staruri.
‎Ridică brațele!
‎Marionetele sunt respectate ‎oriunde ai întreba.
‎Singurul la care m-am gândit ‎a fost Christoph Waltz.
‎E omul care poate schimba
‎ritmul și intenția unui sunet ‎în mijlocul frazei.
‎E o funcție dramatică, să-i zic așa.
‎Și întotdeauna caut funcția în povestire.
‎Știe foarte bine cum să varieze
‎și să puncteze în momentul potrivit.
‎Ce este? Ce cauți aici?
‎N-o să vă vină să credeți, ‎dar am ales vocea lui Spazzatura
‎printr-o binecuvântată ‎întâmplare neașteptată.
‎Lucram la ‎Aleea groazei.
‎Eu și Cate Blanchett ne distram de pomină
‎și mi-a zis: ‎„Trebuie să-mi dai un rol în ‎Pinocchio.”
‎I-am răspuns că nu mai aveam ‎decât rolul maimuței.
‎Și i-am zis: „Aș juca orice. ‎Pentru tine aș juca și rolul unui creion.”
‎I-am arătat conceptul pentru Spazzatura ‎și mi-a zis:
‎„Cred că e animalul meu spiritual.”
‎Când Spazzatura e doborât în aer,
‎să scot un mic…
‎Așa, de la distanță?
‎Cred că e ceva din râsetul lui Guillermo…
‎prezent la Spazzatura.
‎Dar toate personajele ‎din filmele lui Guillermo
‎par privite prin ochii lui Guillermo.
‎Deci cred că unele calități ‎ale lui Guillermo
‎se regăsesc la toate personajele, ‎iar Spazzatura doar confirmă asta.
‎Ciao, papa ‎Mio papa…
‎De regulă, când te uiți ‎la un film animat care conține muzică,
‎simți când se apropie un cântec.
‎Aproape că replicile sunt ‎o trambulină pentru muzică.
‎Nu știu unde sau cât va dura
‎Pe când în ‎Pinocchio‎ al lui Guillermo, ‎cântecele încep prin surprindere.
‎Aceste marionete m-au făcut să-mi doresc
‎să fac nu un film animat, ‎ci unul cu actori în carne și oase.
‎Pentru că par în viață.
‎Toate arată ca oamenii adevărați.
‎Deci am vrut ca muzica să fie ‎a unei persoane reale.
‎Noi spunem că nu e neapărat un musical.
‎Ci un film cu momente muzicale.
‎Nu sunt cântece tradiționale sau pop.
‎Sunt genul la care te aștepți
‎dacă te gândești ‎la Alexandre, Guillermo și Mark.
‎Alăturarea acestor minți geniale ‎este ceva absolut unic.
‎Când discutam cu Alexandre, ‎mi-am spus că ar fi interesant
‎să începem filmul cu personaje care cântă,
‎dar ajung…
‎Jumătatea a doua a filmului ‎are cântece și marșuri fasciste.
‎A fost un proces de durată,
‎fiindcă animația ‎necesită mult timp, desigur,
‎dar și pentru că Guillermo a vrut ‎să compun cântece pentru personaje,
‎iar un cântec are capacitatea
‎de a explica viața unui personaj ‎în câteva secunde.
‎Cântecele dau tonul, muzical vorbind.
‎Dar dau și informații despre cine ‎și unde sunt personajele,
‎de unde vin și unde se duc.
‎Îl admir pe Alexandre Desplat.
‎E un mare compozitor de muzică de film.
‎Procedează cum fac eu cu rolurile.
‎Se uită la povestire.
‎Am ales să folosim ‎doar instrumente din lemn în tot filmul.
‎Avem chitare, mandolina,
‎pianul, harpa și toate suflătoarele.
‎Fagoturi, clarinete, oboaie, flaute.
‎Toate sunt din lemn,
‎creând un mediu straniu, ‎care îi aparține lui Pinocchio.
‎Nu!
‎Poți vedea filmul acesta la pachet ‎cu ‎Pan‎ sau ‎Spectrul răzbunării.
‎Are multe elemente ‎despre un suflet pur supus încercărilor,
‎pe care le depășește ‎și devine mai puternic.
‎Din câte văd, ți s-a dat o povară.
‎E un film despre moarte.
‎Nu ai un film despre viață ‎fără unul despre moarte.
‎Prea bine.
‎Când am început să lucrăm la ‎Pinocchio,
‎am știut că voiam versiunea mea.
‎Nu voiam să fie doar o adaptare.
‎Am vrut să vorbesc despre lucruri ‎care m-au impresionat personal.
‎Majoritatea filmelor mele ‎sunt despre mine și tatăl meu,
‎iar acesta nu face excepție.
‎Vedem băiețelul cum crește, ‎fără să se schimbe fizic.
‎Și totuși,
‎își dă seama că poate mult mai mult ‎decât toți cei din jur.
‎Fă tot ce poți!
‎În mod normal, ‎Pinocchio ‎descrie cum descoperă el lumea,
‎se cumințește ‎și astfel devine un băiețel adevărat.
‎Pinocchio al nostru nu e așa.
‎El îi schimbă pe toți ceilalți ‎pentru că e atât de pur.
‎Pe Geppetto.
‎Pe greier.
‎Pe Spazzatura. Pe toți.
‎Și descoperă și cine e el ca om.
‎Filmul e mai mult ‎decât tot ce mi-am dorit.
‎Mi-ar fi plăcut să-l văd în copilărie.
‎Mi-ar plăcea să îl văd ca adult.
‎Mi-ar plăcea să discut ‎despre el cu familia,
‎iar posibilitatea ‎de a-l vedea la cerere
‎după o primă vizionare
‎e ceva ce creează o legătură strânsă ‎între spectator și film.
‎Pe mine mă atrage ‎tot mai mult cu fiecare vizionare
‎și sper ca publicul să simtă la fel.
‎Subtitrarea: Nicu Teodorescu