Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
ŽIVĚ Z BROOKLYNU
Chcete vědět tajemství?
Jo!
Žena nemohla čtyři roky otěhotnět.
A byla to moje chyba.
Roky! To tajemství mě ubíjelo.
Byl jsem v Daily Show.
Každý den. Trevor Noah a ty jeho roztomilé dolíčky.
„Kamaráde, jak to jde?
Co ty a Beena?
Jste jako indická Barbie a indický Ken.“
A já: „Já vím.“
A stejně jako u Kena
některé mé části nefungují.
Víte, jaké to je, zjistit, že vaše koule nefungují?
Je to ponižující!
Měl jsem pocit, jako by mi někdo celý život lhal.
Když jsem vyrůstal, řekli mi, že je moje sperma radioaktivní.
Pamatujete na sexuální výchovu?
Pamatuje, jak nás mladé kluky strašili?
Ráno tam sedíte a vlítne tam paní Lettingtonová.
„Pozor, chlapci.
Vaše předčasná ejakulace způsobí děti.
Na nikoho se nedívejte!
Váš preejakulát může způsobit děti.
Hasane, tvá ejakulace před ejakulací vytvoří život!
A vy: „Paní učitelko, je mi devět.
To mě děsí.“
„To je dobře.
Teď se podíváme na porod.“
A vy: „Ne!
Proč rodiče podepsali souhlas?“
A kdo má potíže s otěhotněním,
víte, že to ovlivní vztah
a přidá do něj tlak.
S Beenou jsme mívali dlouhé a nepříjemné rozhovory až do rána.
„Povede se nám to?
Budeme moc mít děti?“
A já: „Zlato, co takhle adopce?
Co kdybychom si adoptovali bílé dítě, abychom se vytáhli?
Abychom lidem ukázali, že jsme to dokázali, víš?
Jako strategie Angeliny Jolie.
Budeme ho ukazovat na oslavách, buclatého bělocha s astmatem.
Chápeš?“
Pozdravil by: „Ahoj.
Já jsem Bradley Minhaj.
Jsem hrdý člen indicko-americké komunity.“
„Tohle je můj syn!
Bradley!
Zachránili jsme ho
z války zmítané části Ameriky.
Z Detroitu.
A lidi: „Páni.“
Beena na to: „Nechci bílé dítě.“
Já: „Víš co, jsi rasistka.“
Na všech Bradleyích záleží.
A ona: „Hasane, nechci bílé dítě, nerozumíš tomu?
Chci dítě s tebou.“
Já vím!
To je Beena, proto jsem si ji vzal.
Rodina je pro ni vším.
Je od Patelů.
Dnes večer tu má 961 bratranců a sestřenek.
A je od Patelů s motely.
Takže je to rozsáhlá rodina. Jo!
Všimli jste si, že všechny motel, kde jste byli,
vlastní Indové?
Podívejte se na jmenovku: „Patel.“
Všichni jsou z jedné části Indie a všichni jsou příbuzní.
Hampton Inn, La Quinta Inn, Quality Inn,
Comfort Inn, Super 8, vším tím podporujete kartel Patelů.
Staletí debatujeme o tom,
jestli jsou nejlacinější Indové, Asiati nebo Židé?
Do hajzlu, jsou to Indové.
Jen Indové z Gudžarátu si vyberou podnikání, kde se dá žít.
To bylo Beenino království.
Království La Quinta Inn.
A teď chtěla založit království se mnou.
Lidi, budu k vám upřímnej.
Byl jsem rád, že nemůžeme otěhotnět.
Nechtěl jsem děti.
„No tak, zlato, nedávno mi na Instagramu ověřili profil.
Chci si ten vliv užít.“
A ona: „Já ti na vliv seru.
Jediný důvod, proč nemůžeme otěhotnět,
je protože ti trvalo deset let, než jsi mě požádal o ruku.
Jo!
Byla jsem u doktora.
Moje vaječníky to nejsou, jsou to tvoje koule.
Nech si vyšetřit koule.“
A já: „Hele, ty do toho netahej.“
Protože jsem ve věku, kdy nechci chodit k doktorovi.
Protože spousta doktorů je mého věku.
A jsou to Indové, což znamená, že je možná znám.
Seděli jsme v čekárně v NYU.
Dveře se otevřou, vyjde sestřička.
Říká: „Dr. Gupta je připraven.“
A já: „Snad to není Ardžun Gupta ze Sacramenta.“
Pak slyším známý hlas: „Hasan Minhaj!“
A já: „To je Ardžun Gupta ze Sacramenta.“
Znám ho, je to totální vůl!
Vyhodili ho ze zdravky Caribbean.
Dvakrát!
Říkám: „Ardžune, ty máš osvědčení?“
A on: „Já nevím.
Proto dělám spermodoktora s ordinací ve sklepě.
Sundej si kalhoty. Co teta?“
A já: „Nemluv o mý mámě, Ardžune.“
„Beeno, nemá ani MUDr..
Je to doktor osteopatie!“
Bú! Jen si bučte, osteopatici.
Vzadu.
Doktoři osteopatie ten vtip nesnáší.
Takže MUDr. a doktoři osteopatie
jsou v podstatě to samé. Jsou to dobří doktoři.
Humor doktorů osteopatie se odvíjí
od jejich skóre na přijímačkách.
Tamhleta sedadla vzadu patří doktorům osteopatie.
Tady sedí doktoři s MUDr.. Chápete ten rozdíl?
Pět bodů na přijímačkách.
Tenhle chlap se mi hrabe ve výbavě. A říká: „Kámo, vím, o co jde.“
A já: „Přestaň mi říkat kámo.“
A on: „Chlapče…
Máš tam dole moc krve, to ti snižuje spermie,
takže provedeme riskantní zákrok zvaný operace varikokély.
Ale neboj, budu ji dělat já.“
A já: „Ardžune, mám strach.
Máš na sobě plášť a tenisky Jordans.“
Vytáhl zastřihovač: „Ukaž, já tě oholím.
Uděláme to teď hned.“ A já: „Ardžune, zastav.
Nejsem připravený.“
A on: „Hele, chlapče.
Jestli tu operaci neuděláme, nebudeš mít děti.
Nikdy.“
A já: „To myslíš vážně?
Nebudete moct mít děti?
Říkáš mi, že nezaložíme rodinu?“
Tohle vám o dospělosti neřeknou.
Život vás dostane, když se z „nechci“ stane „nemůžu.“
Že, doktoři osteopatie?
Takže tam sedím nahý
a Beena se na mě dívá.
Otočím se a dívá se na mě Ardžun.
Vytáhl strojek.
A já: „Do háje, zastřihni mě do ztracena.
Aby hlava ladila se spodkem.“
Nasadil mi Dartha Vadera.
Vzbudil jsem se za šest hodin, nahý.
Kouknu dolů a mám na sobě mega plínu
se čtyřmi skvrnami od krve.
Vzhlédnu a vidím Ardžuna
a říkám mu: „Ardžune, mám jen dvě koule.
Tys to podělal ještě dvakrát?“
A on: „To nic, kámo, vyřešili jsme to.“
„Dej tomu šest týdnů.“
Doktoři osteopatie, on měl pravdu.
Měl pravdu.
O šest týdnů později s Beenou
měli žhavý, monogamní akt.
Beena konečně po čtyřech letech otěhotněla.
Já vím!
Jsem na porodním sále a Beena tlačí dítě ven.
Nevěděl jsem to. Dneska dítě hodí otci.
„Jste navždy zamilován?“ „Vždyť je to mokré.“
„Polibte ho.“ „Ještě není hotové.“
„Ať pořádně vykyne.
Vždyť ani není hnědé.“
Věděli jste to? Hnědé děti nevycházejí hnědé, ale bílé.
„Vypadá jako Bradley, chci ho vrátit.“
A oni: „Vratky nepřijímáme, nejsme Costco.“
Položili miminko na prso.
Pak ho položili na mě.
Držím ho.
A Beena drží mě.
A říká: „Věříš tomu?
Konečně jsme rodina.
Slib mi, Hasane.
Slib mi, že vždy ochráníš tuhle rodinu.“
A já: „Samozřejmě.
Potřebuju vás.
Kvůli komedii.
Stand-up se nenapíše sám.“
O tři dny později chleba nakynul.
Konečně zhnědl.
Držím tuhle malou gulab džamun, tuhle hnědou kuličkou.
A takhle jsem poznal, že je moje dcera Indka.
Nepřestávala na mě zírat.
A já: „Jo, jsi jedna z nás.
Ignoruješ osobní hranice.
Vítej v kmeni.“
Podívali jsme se na sebe a tehdy mě to zasáhlo.
Rodiče, znáte ten pocit.
A já: „Bože, nic takového jsem nikdy necítil.
Ale mám tě moc rád.
Znám tě tři dny, ale udělal bych pro tebe cokoli.
Nemůžu uvěřit, jak moc tě mám rád.
Vím, že jsem to řekl už Beeně, ale…
Lhal jsem.
Lhal jsem!
A ona lhala mně!
Takhle vím, že oba bezpodmínečně milujeme naši dceru.
Teď jsou jí čtyři.
Nemohli jsme si adoptovat bílé dítě, protože žena je rasistka.
Ale…
Ale teď žijeme v bílém státě.
Žijeme v Greenwichi, což je v Connecticutu.
Jo, jako film Get Out.
Všichni tam dělají v investičním fondu.
Cítím vaše odsuzování, Brooklyne.
Odsuzujete mě.
Říkáte: „Vážně?
Vychováš svoji dceru v Greenwichi?
Takhle ji rozmazlíš?“
Ne.
Chci, aby viděla, jak je svět drsný, špinavý a zkorumpovaný.
Když se ráno probudí, vidí bankéře a obchodníky
v péřových kabátech z Patagonie.
A já: „Koukni, zlato, zločinci!
To kvůli nim táta nemá důchod.
Podívej se na ně!“
Vzal jsem ji do školky v Honda Odyssey.
Nechci se chlubit, ale jsem to ale pašák.
Hele, míval jsem Toyotu Camry, ale dal jsem ji pryč,
protože mi na křižovatce lidi skákali do auta.
Zastavili jsme u školky.
A všichni ti tátové z fondu: „Ahoj! Dnes se fotíme, tatínku.“
A já: „To se ještě dělá?“
Mám v kapse tisíce fotek své dcery ze včerejška.
Pořád fotíme, jako by bylo 19. století?
„Dnes uděláme vaší dceři
jednu fotku.
Pojďte si sednout na dřevěnou židli.
Otočte se na mě.
Tady máte fotku, jak vaše prvorozená mrká, žádné další nevyfotíme.“
To zní fér.
„89,99 dolarů. Díky, Lifetouchi.“
To je ale kup.
Dám si to do peněženky, kterou už nemám.
Posadil jsem ji na stoličku. Spadla jí rouška.
Má hleny po celém obličeji.
Prostě…
Všichni ti investiční tátové si říkali, co to je?
Pak jeden z nich říká.
Nikdy nezapomenu, jak se jmenoval.
Jmenoval se Connor.
A Connor z plna hrdla říká:
„Fuj.“
A najednou mi to docvaklo.
Tenhle investiční zločinec
si myslí, že moje dcera je z indického ghetta?
Jen přes moji mrtvolu.
Popíjel jsem ledové kafe.
Vytáhl jsem z něj zelené brčko.
Přešel jsem k ní, zaklonil jí hlavu a…
vysál jsem jí ty hleny z nosu.
A spolkl jsem to jako správnej chlap.
Své manželce bych to nikdy neudělal.
Hele, mám v kapse tisíce fotek
své dcery ze včerejšího dne.
Ale tahle je moje oblíbená.
Protože čtyři roky jsem si myslel, že nikdy nebudu připraven být táta.
Ale ten den…
jsem to ochutnal.
Díky.
Díky, Brooklyne.
Hele, promiňte.
Když vidím tuhle fotku, jsem naměkko.
Není jako my, ona je budoucnost.
Je druhá generace.
Nebude mít naše trauma, chápete?
Když se na vás podívám, vidím nesplněné sny.
Konzultanti IT.
Přípravní studenti na medinu.
Tolik lidí, co dělají v Deloitte.
Moje dcera má něco, co jsme nikdy neměli.
Volbu
Může si vybrat, co má ráda.
Může si vybrat obor.
Může si vybrat, jestli se bude chtít vzdělávat.
Nic není nemožné.
Má kontrolu nad svým životem.
Já měl kontrolu jen na komedií.
Díky Bohu za to, že mám komedii. Nemám žádné jiné dovednosti.
Pamatuju si, jak jsem zjistil, že jsem vtipný.
Bylo to v prváku na střední.
Bylo mi 16, byl rok 2002. Nikdy na to nezapomenu.
Byl jsem prvák a během čtvrté hodiny
mě táta vyzvedl ze školy, že půjdeme na páteční modlitbu.
Byl jsem vzadu v mešitě
a uprostřed bohoslužby
do mešity přišel tenhle nasekaný běloch.
Neměl vlasy, jen svaly, skoro žádný krk a tetování drátu.
Vypadal napumpovaně.
Chodil takhle…
Čaute.
Já jsem bratr Eric.
Chci konvertovat k islámu.
A táta: „Hasane, vidíš to?
To je zázrak.
To je moc islámu.
Ericu!
Modré oči, silný.
Chce být muslim.“
A já: „Tati,
je to federální agent.
Špehuje nás, promiň. Nemá o nás zájem.“
A táta: „Ne, má zájem.“
Erik konvertoval a táta: „Shabash, vítej ve víře.
Přijď k nám na večeři.“
A já: „Zbláznil ses?“
Nevím, jaký prvák jste měli vy,
ale jedli jste někdy kuřecí biryani s feťákem?
Byl to feťák!
Byl v našem obýváku a jedl indické jídlo vidličkou a nožem.
A já: „Blbečku, použij ruce. Vžij se do své role.
Přesvědč mě, Ericu.
Jestli se tak vůbec jmenuješ.“
Věděl, že mu nevěřím.
Položil mi na rameno ruku: „Hele, co nového?
Jak to jde?
Chceš posilovat?“
Což zní divně.
Ale kdybyste mě viděli v 16,
věděli byste, že jsem měl odpovědět:
„Ano.
Chci posilovat, Ericu.“
Přibližte to. Tohle jsem já, když jsem zatnul, co nejvíc to šlo…
Myslel jsem, že mám zabijáckej tricák.
Žádnej tam není.
Dobře, vraťte to zpátky. Vypadám stejně, ne?
Tohle je můj nej kámoš Will Moroski.
Takhle Will vypadá teď.
Šílený!
Will Moroski má tělo jako řecký bůh.
Hrudník, břišáky, rozkrok.
Nemůžu přestat myslet na Willa Moroskiho.
Občas v noci, když ležím,
vytáhnu mobil.
A projíždím si
Willův profil.
A Beena se vzbudí
a řekne mi: „Koukáš na…
OnlyFans?“
A já: „Ne,
to je jen Will.
Mám za něj fakt radost.
Ale je to tak skličující.
Ale není to tak skličující jako ta blbá fotka
Kumaila Nandžianiho.
Kašlu na tuhle fotku.
Netleskejte, neopovažujte se tleskat.
To je osobní útok, ne!
Když nahrál tuhle fotku,
nechtěně označil všechny hnědé chlapy, chápete?
Označil nás všechny. „Čaute, jak to jde? Já jsem Kumail.
Jak to jde? Jsem z Karáčí. Co děláš se svým životem?“
A já: „Naser si, Kumaile!
Jak se opovažuješ bělochům ukazovat, jak bychom mohli vypadat?“
Proto miluju Azize.
Miluju Azize!
Nastavil laťku tam, kde má být.
157 centimetrů, vypadá jako laddu, denně baští těstoviny.
„Mňam, dobrota!
Těstoviny. Rigatoni.
Jo!
Rigatoni!“
Jen dál jez, tlouštíku!
Nacpi si pusu.
Myslíte, že můžu jíst těstoviny, když existuje tohle?
Tohle je internetová šikana!
Zrušte Kumaila.
Zrušte ho.
Takže jsme ve fitku a…
Já, bratr Eric a přátelé z mešity.
Tenhle chlap zvedal 180 kilo. Byl…
Já zvedal šest kilo.
„Pomalu, ale jistě.
Progres není dokonalý.
Zvládneš to, jo. No tak, Hasane.“
A on: „Přestaň, pojď sem!“
„Co je, Ericu? Máš kreatin, glutamin. Jdu na to.“
A on: „Zmlkni!
Všichni z mešity, pojďte ke mně.“
A všechny ty hnědé děti v trenkách na basket:
„Co je Ericu?“
A on: „Pojďte sem, kluci. Pojďte.
Na něco se vás zeptám.
Myslíte někdy na…
džihád?“
A já: „Co?
Myslel jsem, že nás budeš obtěžovat.“
Jeden z mých kámošů, Imaran, utekl na záchod.
„Imarane, co se stalo?“ A on: „To je šílený!
Hasane, to je šílený!
Hasane! Hasane.
Je Eric radikální?“
„Imarane, Eric je polda!
Je to šílenec, chce nás zblbnout, o čem to mluvíš?“
„Ne, měli bychom zavolat poldy.“
A já: „Ne, nevolej poldy. Pohrajeme si s ním.“
Vrátil jsem se tam a popadl devítikilovky.
Říkám: „Hej, Ericu.“ „Co je?“
„Hej, Ericu. Víš, co chci jednou udělat?“
„Co?“
„Chci si udělat pilotní průkaz.“
Pak se ozvala policejní siréna.
Kouknu se ven a na parkovišti stojí 15 policejních aut.
Imaran zavolal poldy. Slítli se na fitko.
Proběhli kolem bratra Erica a popadli mě!
Vytáhli mě ven a hlavou mi třískli o kapotu. Prásk!
Začínalo to být skutečné.
Nebyl jsem na to stavěný, velikost S až M.
S hlavou na kapotě koukám a vidím,
že jsou všichni mí kámoši z mešity seřazení u obrubníku.
Slyším vysílačky.
Chtějí mě vyslechnout.
Je to velké drama, slyším, jak se otevřou dveře od auta.
A všimne si mě jedna holka ze školy, Elena Cervantes.
Je fakt boží.
Říká: „Hasane?“
Víte, jak těžké je odpovídat holce, když máte hlavu na kapotě?
Říkám: „Eleno.
Jak to jde?
Co tu děláš?“
A ona: „Ty prodáváš…
drogy?“
A já: „Ne!
Terorismus!“
Začne se smát.
Všichni na parkovišti se smějou.
Policajti se nesmějou.
A to byl můj první vtip.
Byl to skvělý pocit!
Cítil jsem, že svůj život nemám pod kontrolou.
Ale když jsem řekl ten vtip, změnilo se to.
Eric věděl, že se mu všichni smějí.
Říkal si: „Do prdele!
Ten kluk není z Al-Káidy.
Je to jen blbeček.“
Podle toho poznal, že jsem Američan.
Byl jsem blbeček.
O pár let později…
Jsem doma s tátou a táta dělá to,
co dělá každý táta v důchodu.
Kouká na zprávy a nadává.
Jasné?
A ten večer kouká
na investigativní reportáž
o tom, jak se FBI po 11. září
začala infiltrovat do muslimské komunity
prostřednictvím zákona zvaného Patriot Act.
Občas se stávalo, že přinutili děti podat falešná doznání.
A ten večer vysílali příběh o agentovi v utajení
v kalifornském Irvine.
A já: „Tati…
to je ale tajemný a legrační příběh, co?
Co na to říkáš?“
A on: „Hasane, který blbec
by si do domu pustil federálního agenta?“
Craig Monteilh je lidský chameleon a usvědčený podvodník.
Tento agent FBI předstíral, že konvertoval k islámu
v rámci protiteroristické aktivity.
Jako osobní trenér lidem dával zabrat,
aby se mu otevřeli.
A já: „No ne, tati, koukej, kdo to je.
To je náš dobrý přítel bratr Eric!“
A on: „Hasane, tys neposlouchal?
Nejmenuje se Eric.
Je to Craig!“
V průběhu dalších let jsem zjistil, že moje tušení bylo správné.
Federálové nás sledovali skrze zákon Patriot Act.
A nutili děti podávat falešná doznání.
V michiganském Dearbornu.
V Chicagu.
Na NYU v New Yorku.
Pak jsem zjistil, že v kalifornském Lodi vedle nás,
je 16letý kluk jménem Hamid Hayat.
Podal falešné doznání.
Ten kluk si odseděl 20 let.
Pustili ho minulý červen.
Je mého věku, je mu 36.
Pořád na Hamida musím myslet.
„Co kdybych se tehdy přiznal stejně jako Hamid?“
Moje vychytralost mi zachránila život.
Proto, když jsem dostal příležitost
mít na Netflixu vlastní show,
pojmenoval jsem ji Patriot Act.
Byl to prostředníček bratru Ericovi, víte?
Pojmenuju svoji show po programu, skrze který jste nás špehovali.
V Patriot Actu jsem měl vše pod kontrolou,
tak mě napadlo, proč nejít po všech?
Je to moje show, ne?
Diktátoři, autokrati, náboženství.
Když byl novinář Washington Post Jamal Khashoggi
zavražděn na saudském konzulátu,
napadlo mě: „To bude první epizoda.“
A byla tam šílená pasáž.
Pamatujete si to?
Řekl jsem: „Saúdská Arábie, poslyš. Tady Hasánek.“
Kontroverzní názor!
Myslím, že vraždit je špatné.“
A Arábie na to: „To jsi přehnal, Minhaji!“
Netflix je pod palbou kritiky po zveřejnění epizody
komediální show, která kritizuje korunního prince Muhammada bin Salmána.
Úřady Saudské Arábie citovaly zákon kybernetického zločinu.
Který zákon jsem porušil?
Bylo to arabsky, tak jsem to hodil do překladače Google,
a prý jsem porušil článek šest zákonu o kybernetickém zločinu,
což mě odsuzuje k pěti letům v saudském vězení.
Já vím.
CNN nějakým způsobem podala správné informace.
Zní to šíleně, ale celá věc se stala ještě šílenější.
To nebylo poprvé, co jsem Arábii naštval.
Nemluvil jsem o tom veřejně,
ale ještě před tím fiaskem s Netflixem,
jsem chtěl udělat rozhovor se saudským korunním princem.
Vážně, přijel do New Yorku
a měl podivné schůzky.
Setkal se s Michaelem Bloombergem
ve Starbucksu na Times Square.
Pamatujete? Podívejte se na Bloombergův výraz.
„Vítejte ve Starbucksu, Vaše Výsosti.
Jestli chcete na velkou, kód je 2332, pane.“
Fajn.
Korunní princ v New Yorku.
Hasánek v New Yorku.
Zkusím štěstí.
Napíšu mu soukromou zprávu, bude sranda.
Beena to vidí jinak,
protože má doktorát.
A já dělám komedii s PowerPointem.
Říká: „Hasane, znepřátelíš si Saúdy.
Je to nebezpečné.“
A já: „Já vím.“
A ona: „Myslím to vážně.
Nedělej s ním rozhovor.“
A já: „Dobře.“
Myslel jsem to vážně.
Ale pak Beena odešla.
A já: „No tak, dovol mi napsat dopis Santovi!“
„Vážené Království Saúdské Arábie,
jsem Hasan Minhaj a chci udělat rozhovor s princem…“
Odeslat! Odepsali hned!
„Vážený pane Minhaji, četli jsme váš dopis.
Prosím přijďte na velvyslanectví.“
„No ne!“
To zní přátelsky.
Hele, ale nejsem idiot. Beeně jsem o tom neřekl.
Nejsem debil, neřekl jsem to své ženě. Řekl jsem to Jimovi, producentovi.
Musím vám říct, že mezi velvyslanectvím a konzulátem
je drobný rozdíl, ale pro zajímavost,
neměli by vás zavraždit ani na jednom.
Takže jsme s Jimem jeli z New Yorku až do Washingtonu, D. C..
O tři ulice dál je velvyslanectví Saúdské Arábie.
Chystáme se tam s Jimem vejít a říkám: „Jdeme na to, Jime!
Jdeme na to, sakra!
Uděláme rozhovor se Saúdy.
Nastavují ceny paliva, vyjebeme s nimi!“
A on: „Přestaň tancovat, idiote
Chystáme se vstoupit do jiné země, hlupáku!
Prokaž trochu úcty.“
A já: „Jime,
ty prokaž trochu úcty.
Jsme ve Spojených státech amerických, do prdele.
Jo, se mnou nevyjebou, Jime.
Jsem občan USA.“
A on: „Přestaň se chytat za koule!
Tohle je doslova jiná země.
Až tam vejdeme,
bude to jako zelený tunel ze Super Maria.
Chápeš?
Jsme v Americe.
Vejdeme a jsme v Saúdské Arábii.
Amerika… Saúdská Arábie.“
Vážně to tak bylo.
Saúdská Arábie.
Vešli jsme a byli jsme v Arábii.
Zlato, lustr, mramor.
Indičtí sluhové.
Páni!
Dokázals to.
Indičtí sluhové.
Bylo to tak autentické…
Protože na Blízkém východě
jsou Indové, Pákistánci, Bengálci, Srílančané pomocníci.
Jsme Mexičani Blízkého východu.
I hnědí lidé mají své hnědé lidi.
Takhle postavili ty budovy.
Jediní lidé, kteří s Indy vyjebávají víc než Sáudové,
jsou Britové.
Jediný rozdíl je v tom, že od Britů si to užíváme.
Máme tu indické strýčky, kteří si říkají: „Londýn, no ne.
Podívejte se na Londýn!
Tam žije můj bratranec! Podívejte se na královnu!“
„Seru na královnu, o čem to mluvíte?“
To je šílené.
Hele, máma má v ložnici fotku mě a Beeny ze svatebního dne.
Hned vedle ní je fotka princezny Diany!
„Mami!
Umřela v roce 1997.
Já jsem tvůj syn.
To není to samé!“
A ona: „Hasane, ty princeznu Di neznáš.“
A já: „A ty jo, mami?“
„Byla tak krásná.
A její nevlastní matka byla zlá!
A její manžel byl chladný.“
Říkám: „Mami, to popisuješ své manželství?“
Sedíme s Jimem na saúdském velvyslanectví.
Vejde saúdská delegace.
Patnáct mužů, kteří reprezentují královskou rodinu.
Nastavují ceny paliva.
Hlavní delegát si mě obešel a posadil se naproti nám.
„Pane Minhaji.
Děkujeme vám
za váš dopis.
Proč chcete udělat rozhovor s korunním princem?
Byl jste někdy v Perském zálivu?“
Jim na mě: „Nevtipkuj.“
A já: „Proč bych vtipkoval?“
„Jo, takže…
jednou mě pozvali pracovat do Dubaje
a jakmile jsem přistál, podali mi mop.“
„Takže vy rád vtipkujete?
Všímáte si věcí.
I já jsem si něčeho všiml, pane Minhaji.
Víte, země, ze které jste, není jako země, ze které jsem já.
Víte, my, Sáudové,
jsme nebyli pod nadvládou Británie.“
A já: „Ne, ne.
Ne, to je nedorozumění.
Moji rodiče jsou z Indie, víte?
Ale co se týče mě…
já jsem Američan.“
„Jak říkám, pane Minhaji,
my jsme nikdy nebyli pod nadvládou Británie.
Nás nebude nikdo poučovat
nebo zesměšňovat.
Hodně štěstí s vaší show, pane Minhaji.
Budeme se dívat.“
Vyprovodili nás s Jimem z velvyslanectví.
Sedíme ve vlaku.
Nemluvíme.
Když jsme dorazili do New Yorku, kouknu na mobil.
Všichni z kanclu mi píšou: „Jsi v pořádku?
Viděls zprávy? Co to má být ve zprávách?“
„Mimořádné zprávy CNN.
Novinář Washington Post Jamal Khashoggi
zavražděn na saúdském konzulátu.“
A já: „Do háje. Tam jsem zrovna byl.“
Dorazil jsem do bytu, zavřel jsem dveře, zastrčil západku.
„Jo, to je zastaví.“
Otočím se a vidím Beenu, Beena vidí mě.
Říká: „Bože, Hasane, viděl jsi zprávy?
Jamal Khashoggi byl zavražděn na saúdském konzulátu.
Díky Bohu, že ses se Saúdy nesetkal.“
„Jo.
Taková blbost.“
Cítil jsem se hrozně. Cítil jsem tíhu viny.
Co mám dělat? Vím co.
Když uděláte něco špatného,
stačí udělat něco správného.
A to vyruší tu špatnou věc.
Vidím kupu nádobí a říkám: „Super.
Čím víc to nádobí vyleštím, tím menší bude moje lež.
Já to nádobí vydrhnu.
Nejsi špatný člověk, ty pomáháš!“
Beena to vidí a líbí se jí to.
Říká: „Čauky.“
A já: „Čauky.“
Stiskne mi rameno a říká: „Hasane, ahoj.“
A já: „Ahoj!“
Pak přitlačí.
„Hasane, říkám ahoj.
Jako ahoj.“
Servala ze mě oblečení a dotlačila mě na gauč.
Jsem úplně nahej na gauči!
Mám holej zadek.
Jen díky nádobí, laťka je nastavená takhle nízko.
Ale je to fraška, je to lež.
Ale co mám teď dělat? Mám své ženě říct, ať přestane?
„Nemůžeme tuto činnost dokončit.
Protože lžu, jako když tiskne!
Ne!
Musíte využít šance, které vám život dá.
I kdyby byly postavené na lži.
Takže jsme to udělali.
Žhavou,
monogamní
činnost!
Další týden říkám: „Nahrajte tu epizodu o Saúdské Arábii.“
Pak
ji viděli Saúdové.
Zakázali ji.
Další den jsem se vzbudil vedle Beeny,
vzal jsem do ruky mobil a mluví o tom celý svět.
Otevřel jsem Twitter: „Do háje.
Mám malér.“
Je to v trendech čím dál výš.
„Do háje!
Dostanu padáka.“
Teď jsem výše než BTS a říkám si: „Do háje!
Myslím, že se stávám…
slavným.“
Lajky, komentáře, retweety,
valte je na mě!
Světě, zajímej se o mě
jen tak.
Na den jsem mohl pocítit,
jaké to je být Petem Davidsonem!
Do hajzlu!
Bože!
Sociální sítě mě tak dostaly, že mě vyhrůžky smrti nezajímaly.
Vzal jsem mobil a přišlo mi: „Nejezdi do Saúdské Arábie.“
Emotikon meče.
Broskve.
„Khalide, nejdeš ven?
Protože jestli bude tvůj meč v mojí broskvi, zabijou nás!“
Poprvé v životě jsem měl vliv.
Splnil se mi sen.
A když máte vliv, všichni s vámi chtějí kamarádit.
Další den mi volal editor z Time.
„Zdravím, jsem editorka časopisu Time. Dovolala jsem se Hasanovi?“
Říkám: „U telefonu.“
„Chcete být ve 100 nejvlivnějších lidí na světě?“
Říkám: „Zbožňuju žebříčky.“
Jsme s Beenou na večeři Time.
Vidí mě editorka, má na sobě směšnou róbu.
Říká: „Proboha, drahý. Díky.
Díky, že jste přišel
na naši nesnobáckou večeři.
Máme tu 100 židlí pro 100 influencerů.
Jste jedním z nich.“
Říkám: „Jo, super, proč je tahle židle prázdná?“
Řekne: „Drahý, to je Loujainino místo.“
„Kdo?“
„Loujain. To je saúdská aktivistka,
kterou teď v Arábii mučí za to, že řídila.
Očividně nemohla dorazit.
Tak jsme si říkali, že oceníme vaši statečnost.“
„Moji statečnost?“
„Řekněte po Dwayneově přípitku něco.“
„Kdo?“ „Skála.“
„Zdravím, rád bych připil na Teremana Tequila a na svá ramena.“
A všichni: „Jo!
Budoucí prezident!
Potlesk pro Hasana!“
Říkám: „Čau, lidi.
Děkuji za pozvání na vaši iluminátskou večeři.
Neznáte mě, udělal jsem epizodu o Arábii,
ale měli bychom vzdát čest člověku, který tu nemůže být.
Jmenuje se Loujain. Na té židli by měla sedět ona.“
Pak se otevřely dveře.
A ze stínů vykročí nějaký člověk.
A do místnosti vstoupí
Jared Kushner.
Který má WhatsAppu
korunního prince Saúdské Arábie.
Vidí prázdnou židli.
Loujaininu symbolickou židli.
Přejde k židli a sedne si na ni.
A teď začíná zabírat ten Adderall.
Říkám: „Já toho zmetka použiju.“
Beena vidí moje adderallové oči a říká: „Hasane, nepřekračuj meze.“
„Pozdě, Beeno.
Dámy a pánové, stalo se něco šíleného.
Víte…
Mluvíme o Loujain, ale co kdyby teoreticky
někdo tady znal korunního prince
a mohl Loujain dostat z vězení?“
Podíval jsem se přímo na Jareda Kushnera.
Je tu spoustu vlivných lidí
a bylo by peckovní, kdyby tu byl
nějaký vysoce postavený úředník z Bílého domu, který by
Mohammedovi napsal na WhatsApp: „Hele,
pomoz tomu člověku z vězení, protože tam je nezaslouženě.
A tohle je na tom to nejšílenější.
Tomu úředníkovi by to prošlo,
protože WhatsApp má koncové šifrování.
Nikdo by se to nedozvěděl.
Dobrou noc.
Sedl jsem si a nikdo se nesměje.
Nasedli jsme do auta a Beena zuří.
„Hasane, ty se neovládáš.“
Říkám: „Zlatíčko…
koukni na mobil!
Lajky, komentáře, retweety!
Zase jsem v trendech na prvním místě!“
Komentáře přibývají
a já na to: “Pojďte k tatínkovi, honem!
Dejte mi slávu!
Zaplňte tu prázdnotu, kterou rodiče nikdy nezaplnili.
Mňamky, mňam.
Dobrota.“
Beena na to: „Super, takže jsi to udělal kvůli aktivistům.“
Říkám: „Jo.
Můj feed je aktivní.“
„Zajímavé, že se o tohle zajímáš, jen když je kolem tebe kamera.“
Já na ni: „Že?
Ukaž fotky, nebo se to nestalo.“
Nesuď mě, Brooklyne.
Jste stejní jako já.
Jo, sleduju vás celou noc.
Máte tiky, když nedržíte mobil v ruce.
Vaše mobily se mi líbí.
Teď mluvím k vám.
Nemůžete si ani nahrát tuhle chvíli. Stala se vůbec?
Musíte si ji zapamatovat jako nějaký lúzr?
Jaký je největší počet lajků, který jste kdy měli?
Osmdesát šest.
Osmdesát šest?
Osmdesát šest.
Kdybych měl u fotky jen 86 lajků, zabil bych se.
Víte, kolik lajků papínek měl, když setřel Kushnera?
Papínek měl 347 391 lajků.
Když jednou ochutnáte kokainový vliv,
ten perník zvaný sociální média.
Fentanyl zvaný Facebook.
Musel jsem přitvrdit. Pro lajky bych umřel!
Už vím, půjdu po všech diktátorech na světě.
Bolsonaro v Brazílii. Půjdu po něm.
Duterte na Filipínách. Půjdu po něm.
Udělal jsem si prdel z indických rodin a šel na sraz Trumpa a Modiho.
Máte pocit, že jsme v cíli?
Myslím, že ano.
Hasane!
Jsi anti-Ind, vole!
No tak.
Nerespektuješ naši Indii, Hasane!
Modi! Do toho, Modi!
Vím, že jsi ze Sacramenta!
Ano!
Stydím se za to, že jsi ze Sacramenta!
Měl bys respektovat Modiho, Indii a hinduisty.
Chci se vyfotit.
Všichni chtějí vliv!
I indičtí strejdové chtějí vliv!
Přidal jsem si to na Instagram a opět to má obrovský úspěch!
Jsem zpátky v New Yorku.
Vezu svoji holčičku v kočárku.
Všichni ví, kdo jsem.
V budově, kde bydlím, mě vidí vrátný
a říká: „Hasane, stůj!
Musíš respektovat Modiho,
Indii
a hinduisty!“
Říkám: „Carlosi, jsi z Portorika.“
A on: „Já vím, ale viděl jsem to na Instagramu.
Bylo to vtipné.
Hele, přišly ti dopisy od fandů.“
„Dej mi moje dopisy, Carlosi.“
Podá mi štos dopisů, otevřu je.
Když jsem je obrátil, vysype se z nich bílý prášek přímo do kočárku.
Na rameno mé dcery.
Na její krk, tváře.
Hledí na mě.
Běžím nahoru a říkám to Beeně.
Tentokrát nesmím lhát.
Jeli jsme do nemocnice NYU,
ale tentokrát na pohotovost.
Když dceru uviděli, svlékli ji
a odvezli ji pryč.
Sedíme s Beenou v čekárně hodiny
a mlčíme.
O půlnoci přichází sestra s mou dcerou v náručí.
Ale je s ní vyšetřovatel.
Vyšetřovatel sáhne do kapsy
a vytáhne sáček
s bílým práškem.
Říká: „Pane Minhaji, máte velké štěstí.
Toto není skutečný antrax.
Ale dělám svou práci dlouho
a vím, že tohle svinstvo není jen tak někde.
Musím se vás zeptat, mladý muži,
koho jste proboha naštval?“
„Všechny.“
„Musíte to dělat?“
A já: „Já nevím.
Nevím, proč to dělám.“
Vrátili dceru Beeně
a já se k ní natáhl, abych si ji pochoval.
Beena mi nechce dovolit dotknout se jí.
Zabijí mě to.
Dorazíme domů, Beena uloží dceru a konečně promluví.
Říká: „O tomhle budeme mluvit jen jednou,
už nikdy víc se o tom nezmíníme.
Tohle se stalo,
jen protože sis vybral vliv místo svých dětí.“
„Dětí?“
Řeklas dětí?
Říká: „Jsem těhotná.“
„Pokračování?
Ardžun měl pravdu?
Je to jen doktor osteopatie.
Na jevišti si říkáš, co chceš,
ale my musíme žít s následky.
Hasane, zastavíš se před něčím?
Protože tohle je šílené.
Je mi u prdele, že si Time myslí, že jsi influencer.
Jestli ještě někdy ohrozíš moje děti, nechám tě.“
Její sestřenka.
Jde do tuhýho, sakra.
Beena má pravdu.
Je to šílené, protože můj první vtip mi zachránil život.
A teď moje debilní vtípky málem stály život mého dítěte.
Říkám, jo, do háje. Nemám to pod kontrolou.
Nechci být Tupac komedie.
Myslím to vážně, žiju pro ty retweety.
Když už, tak chci být Puffy komedie.
Chci žít, zatímco více nadaní lidé budou umírat.
To je sen!
Beena říká: „Víš, co je na tom to nejsmutnější?
Všichni tě znají. Jsi ten chlápek z telenovely.
Jasně, je ti fuk, co si o tobě ostatní myslí.
Blbečku, já tě znám.
Zajímá tě, co si o tobě ostatní myslí.“
A já: „Jak by ne?“
Vždycky když vezmu do ruky mobil, slyším, co o mě říkáte.
Když otevřu mobil, vidím to.
„Hele, proč Hasan Minhaj vypadá jako mýval na Adderallu?“
Vidím to!
„Proč tahle postavička vypadá jako Hasan Minhaj?“
Vidím to!
„Hnědé holky se perou o Hasana dietu Minhaje.“
Vidím to!
A bolí mě to!
Protože je to přesné, blbče!
Vypadám jako mýval na Adderallu.
Ale víte, co to znamená?
Když to, co o mně říkáte, slyším já,
tak to slyší i králové.
Zamyslete se nad tím.
Vladimír Putin.
Narendra Modi.
Bratr Eric.
Korunní princ.
Fresh Prince.
Nemají rádi, když si z nich někdo utahuje.
Proto zbožňuju dělat šaška.
Nezáleží na tom, jak bohatí nebo slavní jste,
nemůžete si zaplatit, aby si z vás někdo neutahoval.
Ale Beena má pravdu.
Musím mít nějaké meze.
Říkám: „Zlato, já to své dceři vynahradím,
stejně jako to dělá každý hrozný táta.
Koupím si její lásku.“
Jsme v Hondě Odyssey, já, Beena, miminko.
Další den jedeme do školky. Hádejte, co se ten den dělo?
Nefotili jsme se!
Měli jsme knižní trh!
Ano! Pamatujete na knižní trh,
výroční kapitalistický karneval?
Dveře se otevřely a vyšel knihovník
a řekl: „Děti, jak moc vás vaši rodiče mají rádi?
Někteří z vás dostanou knihy, někteří pravítka.“
A vy: „Ne!“
Říkám: „Zlato, tatínek vykoupí bar.
Koupíme si všechny knihy.“
Baby-Sitters Club, všechny knihy. Husí kůže, všechny.
Doktor Seuss, všechny, i ty rasistické.
Koupím je a říkám: „Koukněte na to.
Connore, koukni na to.“
A on: „To ti přeju, Hasane.“
Říkám: „Connore, co máš za problém?
Snažím se s tebou sblížit, ale ty mě k sobě nechceš pustit.
Co vůbec děláš?“
„Pane komiku, narozdíl od tebe mám skutečnou práci.
Dělám pro Alden Global Capital.
Dělám strategické akvizice a účelové odkupy.
Nevím, jestli jsi viděl můj LinkedIn.
Říkám: „Connore, já jsem komik.
My LinkedIn nemáme.
Co děláš?“
„Kupujeme společnosti skrze dluh.
Vybrakujeme je, vyhodíme skoro všechny.
Pak to prodáme kvůli zisku
díky moi.“
Říkám: „Super. Zlodějina?“
„Budeš mě poučovat o zlodějině?
Možná byste s Beenou měli poučit svou dceru.
Tvoje dcera je zlodějka.“
Otočím se a vidím, jak si moje holčička cpe do aktovky knihy.
Odchází z trhu s knihami, ale on to říct nemůže, jen já můžu.
„Beeno, co teď?“
Beena mě vezme stranou a říká: „Hasane, znič toho hajzla.“
Říkám: „Connore, ne, ona nekrade.
To je ve skutečnosti strategická akvizice knih.
Chceme zisk. Teď nějaký máme.“
Druhý den jsem přišel do kanclu a říkám: „Všichni producenti!
Zjistěte mi vše o Alden Global Capital.
Tahle epizoda bude za moji rodinu.“
A producenti: „Alden Global Capital se účelovými…“
„Odkupy?“ „Jak to víš?“
„Dozvěděl jsem se to na knižním trhu.“
A oni: „Aha, dobře…“
Ukázalo se, že Connor se svým šéfem Randallem Smithem
likvidují plátky v celé zemi.
Skoro všechny vyhodili, prodali nemovitosti
a přeprodali je se ziskem
a Randall Smith si z toho zisku koupil 16 sídel.
Jedno z těch sídel je jednu ulici
od Jeffreyho Epsteina.
Teď začíná Adderall působit.
Říkám: „Producenti!
Mám nápad na žertík.
Dáme na místa, která Alden Capital likviduje,
billboardy,
na kterých bude ‚Randall Smith miluje pedofily.‘
Utahské Salt Lake City, severokarolínský Raleigh,
floridské Miami.
Dáme je tam!“
Druhý den mi volá Sam, advokát Netflixu,
a je podělaný strachy.
„Hasane, zbláznil ses?
Stáhni ty billboardy. To není vtipné!
To je urážka na cti!“
Říkám: „Same, klid.
Jsi advokát.
Nevíš, co je vtipné.“
Sama to odrovná a říká: „To je možná pravda,
ale tohle nemůžeš.
Nepřekračuj meze.“
Já na něj: „Proč ne, Same?“
„Skvělá otázka, Hasane.
V oblasti občanskoprávních deliktů
existuje termín zvaný rozumový standard člověka.
Podle tohoto standardu vtip není urážkou na cti,
pokud jej rozumný člověk vidí jako vtip.
Nejvyšší soud několikrát rozhodl,
že většina Američanů má rozum a je průměrně inteligentní.
Říkám: „Same, nevím, jak na to přišli,
ale myslím, že průměrný Američan
je podprůměrně inteligentní.“
„Soud to vidí jinak.
Mají o lidech lepší názor.
A popravdě bys ho měl mít i ty.“
Říkám: „Same, byl by to skvělý svět.
V takovém světě chci žít.
Chci vystupovat před rozumnými lidmi.
Chci přeskakovat z výsměchu do upřímnosti
a věřit tomu, že poznáte rozdíl.
Věřit tomu, že pochopíte můj kontext.
Celý večer je postaven na důvěře.
Proč myslíte, že vystupuju v osvíceném skateparku?
Vypadám směšně!
Všechno je postaveno na důvěře.
Vy věříte mně, já věřím vám.
Proto jsem vám vzal mobily.
Musel jsem!
Neznám vás!
Ale znám vás.
A je tolik věcí, které bych chtěl říct, ale mám strach.
Ale musím vám věřit.
Můžu ti věřit, Brooklyne?
Vážně ti můžu věřit?
Dobře, poslouchejte. Řeknu to.
Vím, že všichni mají rádi Starbucks,
ale štve mě, že mají nápoj s názvem chai tea.
Chai je čaj!
Říkáš čaj čaj, blbe blbe.
„Chcete chléb naan?“
„Naser si!
Sakra.“
Svatba Priyanky Chopry byla podvrh.
Proč to nemůžeme říct?
Kdo si vezme Nicka Jonase upřímně?
Malala mě sleduje na Instagramu.
A já ji nesleduju!
Před dvěma lety se mě na mítinku někdo zeptal,
jakým zájmenem mě má oslovovat, a já se vyděsil.
Tak jsem řekl „já.“
Omlouvám se!
Ale já jsem já!
A vy jste vy!
A tohle jsme my!
Tomu věřím.
Věřím, že je neetické
používat peníze, které nejsou vaše,
ke koupi něčeho, co není vaše,
a pak z toho nějak vydělat peníze, které jsou vaše…
a podělat v procesu chudé lidi.
Říkám: „Same, dobře.
Sundám ty billboardy.
Ale co takhle mluvit 30 minut o tom, jak jsou supí fondy špatné,
a podat ten vtip takhle?“
Rozhodně neříkám,
že je Randall Smith pedofil
nebo že chce chránit pedofily.
Vidíte to?
Tohle není pravdivé.
A on: „No…
To by šlo.“
Nahraj tu epizodu.
Další týden vezu svoji holčičku v kočárku.
Vidí mě Carlos a říká: „Hele, máš poštu.“
Říkám: „Naser si, otevři to ty.“
Carlos to otevře a říká „Do háje, žalují tě.“
Co? „Vážený pane Minhaji, píšeme vám jménem našeho klienta
Randalla Smitha ohledně ‚komediální ‘ show Patriot Act.“
Vůbec mě neštve, že mě žaluje.
Uráží mě, že dali komediální do uvozovek.
Jako kdybych nebyl komik.
Jako: „To je můj syn. Dělá ‚dýdžeje‘.“
„Vaše ‚show‘…je to skutečná show!“
„… falešně obviňuje z pedofilie“.
To jsem neřekl.
„Tímto dopisem vyžadujeme stažení nepravdivých a očerňujících informací.
Těšíme se na vaši odpověď.“
Říkám: „Same, říkals, že Američani mají rozum.
Měl bych jim věřit. Co mám sakra dělat?“
On říká: „Hasane, klid. Přijď za mnou do kanceláře.
Pro tyhle chvíle žiju.“
Jdu k němu a on: „Adderall začíná zabírat.
Ale jmenuje se kokain.“
Koukněte! „Vážený pane Smithi a vážení právní zástupci,
píšeme jménem právního týmu komika Hasana Minhaje.“
Říkám: „Žádné uvozovky, hezky, Same!“
„Jakékoli tvrzení o urážce na cti by před soudem neobstálo.
Dovolte mi vám vysvětlit
právní vědu
žertů.
Zaprvé, Patriot Act je komediální show.
Rozumní diváci chápou, že pan Minhaj svůj pořad okořeňuje žerty,
satirou a parodií.
Druhým fatálním nedostatkem vašeho dopisu je neschopnost rozumět kontextu.
Pan Minhaj vypráví vtipy a u toho třeští oči, rozhazuje ruce.
Mnoho lidí říká, že pan Minhaj vypadá jako…
mýval na Adderallu.“
Mějte rozum!
„Nejvyšší soud rozhodl, že publikum…“
vy…
vy nejste troubové.
Poznáte rozdíl mezi satirou a upřímností.
Poznáte, když si dělám srandu, poznáte, když něco myslím vážně.
Doktoři osteopatie.
Vím, že jste dobří doktoři.
Ale 86 lajků je nanic!
„A na závěr, doporučujeme znovu zhlédnout zmiňovanou epizodu.
Pokud chcete, aby pan Minhaj vzal zpět své tvrzení a řekl:
‚Rozhodně neříkám, že Randal Smitth nemá rád pedofily‘,
ozvěte se nám.
Těšíme se na vaši odpověď.“
„Same,
odešli jim to!“
A hádejte co?
Ti hlupáci už se neozvali.
Spěchám domů za Beenou a v ruce držím dopis.
Říkám: „Beeno, zlato, mýlil jsem se.
I přestože je Sam advokát, je vtipný.
Zarámuj tenhle dopis.“
Beena si ho přečte a říká:
„Je to dobrý dopis.
Ale dobrých dopisů se nebojím.
Bojím se příštího špatného dopisu.
A toho příštího.
Proto se bojím.“
„Myslím, že už se nemusíš bát, zlato.
Před nějakou dobou ses mě ptala, jestli mám meze.
Mám je.“
A ona: „Vážně? A kde?“
Říkám: „Budu žertovat
jen tak dlouho,
legálně…
dokud to nebude
ubližovat naší rodině.
To je moje meze.
Přišel jsem v životě o spoustu věcí, nepřijdu o svou rodinu.
Beena se usmívá.
Stiskne mi paži.
A říká: „Ahojky!“
Brooklyne, díky moc.
Díky.
Vážím si vás. Díky moc.
Překlad titulků: Fabiána Tetamenti