Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
ÉLŐBEN BROOKLYNBÓL
Elmondjak egy titkot?
Igen!
Négy évig nem jött össze a baba a feleségemmel.
És az én hibám volt.
Évekig! Megőrjített a titkolózás. A The Daily Show-nál dolgoztam.
Trevor Noah mindennap odajött a cuki fejével.
„Mi újság, cimbi?
Megvagytok Beenával? Olyanok vagytok, mint az indiai Barbie és Ken!
Mondom, tudom.
És Kenhez hasonlóan…
nekem sem működik mindenem.
Tudjátok, milyen érzés férfiként megtudni, hogy a gond van a golyókkal? Megalázó!
Egész életemben hazudtak nekem!
Fiatalkoromban azt tanították, hogy a spermám radioaktív.
Emlékeztek az iskolai felvilágosításra? Szegény fiúkat ilyenkor halálra rémítik.
Egy reggel Mrs. Lettington berobbant a terembe.
„Vigyázzatok, fiúk!
A lányok az előváladéktól is teherbe eshetnek!
Ne nézzetek senkire!
Az előváladékotokkal még teherbe ejtetek valakit!
Hasan, a spermád előtti spermából is élet lehet!”
„De Mrs. Lettington! Kilencéves vagyok! Ez borzasztó!”
„Helyes!
Most nézzünk meg egy szülést!”
„Ne!
Miért írták alá a szüleim, hogy felvilágosíthatnak?”
És ha gondok vannak a termékenységgel,
az a kapcsolatot is
nagyon megviseli, vágjátok?
Beenával sokszor éjszakába nyúlóan beszélgettünk erről.
„Vajon sikerülni fog?
Lesz valaha gyerekünk?” Mondom: „Szívem, és ha örökbe fogadnánk?
Mondjuk, egy fehér babát, hogy megmutassuk a sok fasznak!
Hogy lássák, hogy nekünk bejött az élet, tudod?
Toljunk egy fordított Angelina Jolie-t!
Majd a partikon mutogatjuk a duci, asztmás fehér gyereket. Vágod?
Majd odaszalad. „Helló!
Bradley Minhaj vagyok.
Büszke indiai-amerikai.”
„Az én fiam!
Bradley.
Megmentettük
Amerika egy háború sújtotta részéből.
Detroitból.”
Erre mindenki ámul.
De Beena azt mondta, nem akar fehér babát.
Mondom: „Akkor rasszista vagy.
Minden Bradley számít!”
„Hasan, én nem fehér babát akarok, nem érted?
Én a te babádat akarom!”
Ugye?
Beena ilyen. Ezért vettem el.
Neki a család a mindene.
Igazi Patel.
Konkrétan 961 unokatesója van… itt ma este a közönség soraiban.
És ő motel Patel!
Szóval a vérében van, hogy a család az első. Bizony!
Feltűnt már, hogy bárhol szállsz meg egy motelban,
a tulajdonos indiai?
És mindet úgy hívják: Patel.
Indiának ugyanabból a részéből jöttek, és mind rokonok.
Hampton Inn, La Quinta Inn, Quality Inn,
Comfort Inn, Super 8, ezek mind a Patel kartell motelei!
Évszázadok óta megy a vita az indiaiak, ázsiaiak és zsidók között,
hogy kik a nagyobb sóherek.
Hát az indiaiak, baszd meg!
Csak egy gudzsaráti választana olyan családi vállalkozást, ahol lakhatnak is.
Ez volt Beena birodalma.
A La Quinta Inn Birodalom.
Most velem akart új birodalmat alapítani.
Őszinte leszek, srácok.
Én kicsit örültem is, hogy nem jön össze a baba.
Nem akartam gyereket.
„Kicsim, most hitelesítettek Instagramon!
Hadd élvezzem kicsit!”
„Leszarom az Instagramot!
Csak azért nem vagyok még terhes,
mert tíz évig vártál, hogy megkérd a kezemet!
Igen!
Voltam orvosnál.
Nem a petefészkemmel van baj, hanem a golyóiddal, te faszkalap!
Nézesd meg őket!”
Mondom: „Hékás! Őket hagyjuk ki ebből!
Az van, hogy mostanában nem szeretek orvoshoz menni.
Mert sok a korombeli orvos.
És sok közülük indiai, tehát ismerhetem őket.
Az NYU várójában ültünk.
Kijött az ápoló.
„Dr. Gupta várja önt, uram!”
Mondom: „Csak ne Arjun Gupta legyen Sacramentóból!”
Aztán ismerős hangot hallok. „Hasan Minhaj!”
Nahát! Arjun Gupta Sacramentóból.
Őt ismerem. Kibaszott hülye.
Kibukott a karibi orvosi egyetemről.
Kétszer!
Mondom: „Arjun, te hogy diplomáztál le?”
Azt mondja: „Nem tudom.
Ezért vagyok gecidoki alagsori rendelővel. Na, le a gatyát! Hogy van anyukád?”
„Ne beszélj az anyámról, Arjun!
Beena, ő nem is rendes orvos!
Ez egy oszteopata!
Fujoljatok csak nyugodtan, oszteopaták! Tudom, hogy ti ültök hátul.
Az oszteopaták utálják ezt a poént.
Szóval a sima orvosisok és az oszteopaták.
Lényegében ugyanazok. Egyformán jó orvosok.
Egy különbség van: az oszteopaták humorérzéke
a felvételi pontszámukig terjed.
A hátsó sorok az oszteopaták sorai.
Ezek itt elöl meg az orvosisokéi. Tudjátok, mi a különbség?
Öt százalékpont a felvételin.
Na, a srác turkál bennem. Azt mondja: „Tesó, megvan a baj!”
Mondom: „Ne tesózz, ember!”
Erre ő: „Fiam!
Túl sok vér van a pucádban, ez árt a spermának.
Visszeres a heréd. Ezt egy veszélyes műtéttel lehet kezelni.
De ne félj! Én foglak műteni.”
„Arjun, én nagyon félek. Orvosi köpenyben és Jordan csukában vagy.”
Előránt egy gépet. „Megborotvállak.
Essünk túl rajta!” „Arjun, ne közelíts!
Még nem állok rá készen.”
Azt mondja: „Figyelj!
Ha nem műtünk meg, nem lehet gyereked.
Soha!”
Mondom, ez komoly?
Beenával sosem lesz gyerekünk? Nem lehet családunk?
Tudjátok, ezt sosem mondják el a felnőttkorról.
Félelmetes, amikor a „nem akarom” helyett a „nem lehet” a probléma.
Nem igaz, oszteopaták?
Szóval ott ülök meztelenül,
és Beena engem néz.
A másik oldalról meg Arjun néz.
És előveszi a szőrtelenítőt.
Mondom, baszd meg, akkor legyen átmenetes! A hajamnál bevált.
Levisz Darth Vaderbe.
Hat órával később meztelenül ébredtem. Egy óriási pelenka volt rajtam.
Négy nagy vérfolttal.
Ahogy felnéztem, Arjun állt előttem.
Mondom: „Arjun! Nekem csak két golyóm van!
Mindkettőt csak másodjára sikerült megműteni?”
Azt mondja, ne aggódjak, megoldották.
Már csak hat hetet kell várnom. Az oszteopatáknak mondom: igaza volt.
Bizony.
Hat héttel később Beenával
nyomtunk egy kis monogám akciót.
Beena négy év után végre teherbe esett.
Ugye?
Ott voltam a szülőszobán. Világra hozta a babát.
Durva volt, szinte egyből hozzám vágták.
„Örökre szeretni fogja?” „Dehát ez nedves!”
„Puszilja meg!” „De még nincs kész!
Még sülnie kéne! Még meg sem barnult!”
Tudtátok?
A barna babák fehéren születnek.
Mondom: „Ez egy Bradley! Visszaadom!”
De ez nem a Costco. Nem vették vissza.
Mellre teszik a babát.
Aztán az apukára.
Átöleltem.
Beena átölelt engem.
És azt mondta: „Hihetetlen, nem?
Végre család lettünk!
Ígérd meg, Hasan!
Ígérd meg, hogy mindig meg fogod védeni a családunkat!”
Mondom: „Persze!
Szükségem van rád.
A poénokhoz.
Valamiből muszáj inspirálódnom.”
Három napra rá megsült a kenyér.
Szépen megbarnult.
Fogtam azt a kis gulab jamunt, azt a kis barna labdát.
És ekkor győződtem meg róla, hogy tényleg indiai.
Mert folyamatosan bámult.
Mondom: „Te közénk tartozol!
Nem tiszteled a magánszférát.
Üdv a törzsben!
Ahogy a szemébe néztem, összeállt a kép. A szülők tudják, miről beszélek.
Mondom: „Te jó ég! Sosem éreztem még ezt.
Annyira szeretlek!
Még csak három napja ismerlek, de bármit megtennék érted.
Hihetetlen, mennyire szeretlek.”
Tudom, hogy ezt már Beenának is mondtam, de…
hazudtam.
Hazudtam!
Ahogy ő is hazudott nekem.
Innen tudjuk, hogy mindketten feltétel nélkül szeretjük a lányunkat.
Most már négyéves.
Fehér babát nem fogadhattunk örökbe, mert a nejem rasszista.
De…
De fehér államba költöztünk.
A connecticuti Greenwichben élünk.
Bizony! Olyan fehér, mint a Tűnj el!
Ott mindenki hedge fundoknál dolgozik.
Érzem, hogy elítéltek, brooklyniak!
El hát.
„Ez komoly?
Greenwichben neveled fel a lányod?
Így elkényezteted?”
Nem.
Meg akarom mutatni neki, milyen durva, mocskos, korrupt hely a való világ.
Mindennap bankárokat és kereskedőket lát
Patagonia pufidzsekikben.
„Nézd csak, kicsim! Bűnözők!
Miattuk nincs Apának nyugdíja.
Nézd!”
Egyik nap elvittem iskolába a Honda Odyssey-vel.
Nem kérkedésből, de jól megy.
Régen egy fekete Toyota Camrym volt, de eladtam,
mert folyton belém jöttek a kereszteződésekben.
Beértünk a suliba.
A hedge fundos apukák odaszóltak, hogy ma fotózás van.
Mondom, itt még mindig van fotózás?
Csak tegnap 1000 fotót csináltam a lányomról!
Most meg csinálnak egy képet, mintha az 1800-as években lennénk.
„Csak ma elkészítünk egy fotót
a lányáról!
Jöjjön, foglaljon helyen a fasámlin!
Forduljon felém! Nézzen a kamerába!
Íme egy kép a pislogó elsőszülöttjéről! Nem készítünk másikat.”
Mondom, oké.
„89,99 dollár? Köszönöm, Lifetouch!”
„Micsoda üzlet!
Ez mehetne a pénztárcámba, ha még lenne.”
Leültettem a sámlira.
És nem próbálta megjátszani magát.
Az egész arca tiszta takony volt.
És ezt csinálta.
A hedge fundos apukák megrémültek.
Az egyiket hallottam is. Sosem felejtem el a rohadék nevét.
Connornak hívták.
Connor hangosan megszólalt.
„Pfuj!”
És hirtelen eldurrant az agyam.
Ez a hedge fundos bűnöző
valami kis gundinak hiszi a lányomat?
Ezt nem hagyom!
Éppen jegeskávét ittam.
Kihúztam belőle a zöld szívószálat.
Odasétáltam. Hátradöntöttem a fejét.
És kiszívtam a taknyot az orrából.
És lenyeltem, mint egy igazi férfi.
A feleségemért ezt nem tettem volna meg.
Ezer képem van,
amit tegnap csináltam a lányomról.
De ez a kedvencem.
Mert négy éven át nem gondoltam, hogy készen állok az apaságra.
De aznap…
igazán belekóstoltam.
Köszönöm.
Köszönöm, Brooklyn.
Bocsi! Ez van.
Ha ezt a képet látom, elérzékenyülök.
Ő nem olyan, mint mi. Ő a jövő.
Ő második generációs.
Szabad a traumától, értitek?
Annyi összetört álmot látok magam előtt!
Annyi IT-tanácsadót!
Annyi emelt bioszost és kémiást!
Annyian dolgoznak a Deloitte-nál!
A lányomnak van valamije, ami nekünk nem adatott meg. Választása.
Kiválaszthatja, kibe szeret bele.
Kiválaszthatja, mit akar tanulni.
Választhat, akar-e Kumonra járni.
Bármi lehetséges.
Ő irányítja az életét.
Én ezt csak a humornak köszönhetően érzem.
Hála Istennek a stand-upért! Semmi máshoz nem értek.
Emlékszem, amikor rájöttem, hogy vicces vagyok. Gimi elsős voltam.
2002-ben történt, 16 éves koromban. Sosem felejtem el.
Elsős voltam. A negyedik órán
Apa elhozott a suliból a pénteki imára.
A mecset hátsó sorában ültem.
A prédikáció közepén
egyszer csak bejött egy atom kigyúrt fehér csávó.
Kopasz volt, nem volt nyaka, és szögesdrótos tetkója volt.
Teljesen ki volt pattintva.
Így mászkált.
„Helló!
Eric testvér vagyok.
Szeretnék iszlám hitre térni.”
Apám megszólalt. „Látod ezt, Hasan?
Ez csoda!
Ez az iszlám ereje!
Eric!
Kék szemű, nagyon erős.
És muszlim akar lenni.”
Mondom: „Apa!
Eric szövetségi ügynök.
Bocsi, de kémkedik utánunk. Ez nem őszinte.”
Erre ő: „Dehogynem őszinte!”
Eric betért, és apám odament: „Shabash, üdv, testvérem!
Várunk vacsorára!”
Mondom: „Apa, megőrültél?”
Nem tudom, nálatok mi ment elsőben,
de ettetek csirke biryanit egy FBI-ossal?
Mert az volt. FBI-os.
Késsel-villával ette a nappalinkban az indiai kaját.
Mondom, baszd meg, legalább kézzel egyél! Vedd már komolyabban!
Győzz meg, Eric!
Már ha tényleg ez a neved.
Tudta, hogy nem bízom benne.
A vállamra tette a kezét. „Mi újság, tesó?
Mi a pálya, kishaver?
Nem akarsz gyúrni?”
Ami furán hangzik.
De aki látott 16 évesen,
az tudja, hogy egyértelmű volt a válaszom.
„De.
Akarok gyúrni, Eric.”
Közelítsetek rá! Ez én vagyok, ahogy teljes erőből feszítek.
Azt hittem, brutál jó a tricepszem.
Nem is volt tricepszem.
Oké, menj vissza! Nagyjából ilyen maradtam.
Ő az akkori legjobb barátom, Will Moroski. Will Moroski most így néz ki.
Mi ez?
Will Moroski úgy néz ki, mint egy görög isten.
Mell, has, szerszám.
Folyton Will Moroski jár a fejemben.
Néha éjszaka, az ágyban fekve is beugrik.
Előveszem a telefonomat.
És lassan
végiggörgetem Will profilját.
Beena meg felébred rá.
„Mi ez?
Az OnlyFans?”
„Nem.
Ez csak Will.”
Úgy örülök, hogy jól van!
De ez baromi depresszív.
Ennél csak egy depresszívebb dolog van. Az a rohadt kép
Kumail Nanjianiról.
Faszom ebbe a képbe!
Ne tapsoljatok! Meg ne tapsoljátok!
Ez egy személyes támadás ellenem.
Amikor kirakta ezt a képet, azzal minden barna bőrű férfit megjelölt.
Értitek?
Mindenkit. „Mizu? Én vagyok Kumail.
Karacsiból jöttem. Te mihez kezdesz az életeddel?”
Baszd meg, Kumail!
Hogy mered megmutatni a fehéreknek, hogy így is kinézhetnénk?
Ezért bírom Azizt.
Imádom Azizt.
Tökéletes magasságba tette a lécet.
157 centi, úgy néz ki, mint egy laddu, és csak tésztát eszik.
„Ó, nyami!
Hű, tészta! Rigatoni!
Ez az!
Rigatoni!”
Egyél, dagadék!
Tömd a pofádat!
Én hogy egyek tésztát, amíg ez létezik?
Ez internetes zaklatás!
Töröljük el Kumailt!
Töröljük el!
Szóval a konditeremben vagyunk.
Én, Eric testvér, és a barátaim a mecsetből.
A csávó 180 kilóval súlyzózott.
Én öt kilóval bicepszeztem. „A kitartásnak meglesz az eredménye!
A lényeg, hogy fejlődöm. Menni fog. Gyerünk, Hasan, menni fog!”
Eric felkiált. „Állj! Gyertek!”
„Mi az, Eric? Itt a kreatin, a glutamin, mit adjak?”
Azt mondja: „Pofa be!
Mindenki jöjjön ide a mecsetből!
Odacsődültek a kosaras gatyás barna srácok.
„Mi az, Eric?”
Azt mondja: „Csitt! Gyertek, fiúk! Gyertek!
Hadd kérdezzek valamit!
Fiúk, szoktatok néha…
a dzsihádon gondolkodni?”
Mondom: „Mi van?”
Azt hittem, molesztálni akar.
Imran haverom kiakadt, és kirohant a mosdóba.
Mondom, Imran, mi van? „Haver, ez nagyon gáz.
Hasan, ez gáz!
Hasan! Hasan!
Eric radikalizálódott?”
„Imran, Eric zsaru!
Egy kamala! Csapdába akar csalni. Miről beszélsz?”
„Nem! Hívjuk a rendőrséget!”
„Dehogy hívjuk! Inkább basszunk ki Erickel!”
Amikor visszamentem, tízkilós súlyzót ragadtam.
Mondom, Eric! Azt mondja, mi az?
„Eric! Tudod, mit tervezek?”
„Mit?”
„Ideje letenni a pilótavizsgát.”
Ekkor szirénát hallottam.
Kinéztem, és 15 rendőrautó állt a parkolóban.
Imran hívta a rendőrséget. Berohantak a konditerembe.
Elfutottak Eric testvér mellett, és engem tepertek le.
Kivonszoltak, és a kocsinak nyomták a fejemet. Bumm!
Ez már kicsit sok volt.
Erre nem álltam készen a pehelysúlyommal.
A fejemet a motorháztetőnek nyomták.
Kihozták az összes barátomat a mecsetből, ott álltak sorban.
Hallottam a rádiókat.
Be akartak vinni kihallgatni.
Nagy jelenet lett belőle. Kinyílt egy kocsiajtó.
És felbukkant egy lány a gimiből, Elena Cervantes. Menő csaj.
Azt mondja: „Hasan?”
Tudjátok, milyen nehéz a motorháztetőhöz nyomva beszélni?
Mondom: „Elena!
Mizu, csajszi?
Mit keresel itt?”
Visszakérdez: „Te…
drogot árulsz?”
Mondom, nem.
Terrorizmus.
Erre nevetni kezdett.
A parkolóban mindenki nevetni kezdett.
A zsarukat kivéve.
Ez volt életem első poénja, ami igazán betalált.
Csodálatos érzés volt.
Végre én irányítottam.
Amikor betalált a poén, én irányítottam.
Eric érezte, hogy mindenki rajta nevet.
„Bassza meg!
Ez a gyerek nem al-Káidás!
Ez csak egy seggfej.”
Innen tudta, hogy igazi amerikai vagyok. Seggfej voltam.
Eltelt pár év.
Otthon voltam apukámnál. Apa azt csinálta, ami minden nyugdíjas apukának szokása.
Utálkozva nézte a híreket.
Ugye?
És aznap este úgy esett,
hogy egy oknyomozó riportot nézett arról, hogy szeptember 11. után
az FBI legálisan beépült a muszlim közösségekbe,
amire a Patriot Act nevű törvény hatalmazta fel őket.
És egyes gyerekeket hamis vallomásokra vettek rá.
Aznap este egy titkos ügynökről számoltak be,
aki a kaliforniai Irvine-ban dolgozott.
Mondom: „Papa!
Micsoda rejtélyes történet!
Mit szólsz hozzá?”
Azt mondja: „Hasan! Kinek van annyi esze,
hogy beenged egy ügynököt a házába?”
Craig Monteilh igazi átváltozóművész, és elítélt csaló.
Az FBI terrorelhárításánál szolgálva eljátszotta, hogy a muszlim hitre tér.
Személyi edzőként kifárasztotta ügyfeleit,
hátha megnyílnak neki.
„Nahát, nahát, Papa! Ki ez?
Csak nem a jó barátunk, Eric testvér?”
„Hasan, nem figyeltél?
Nem Ericnek hívják.
Hanem Craignek!”
Ahogy teltek az évek, rájöttem, hogy stimmelt a megérzésem.
A Patriot Act alapján az FBI tényleg megfigyelt.
És tényleg hamis vallomásokat húztak ki pár srácból.
A michigani Dearbornban.
Chicagóban.
New Yorkban, az NYU-nál.
Aztán megtudtam, hogy a szomszéd városban, Lodiban
volt egy 16 éves srác, Hamid Hayat.
Ő is hamis vallomást tett.
A srác 20 évet ült.
Júniusban engedték ki.
Egykorúak vagyunk, 36 éves.
Sokszor eszembe jut Hamid.
Mi lett volna, ha engedek nekik, mint Hamid?
A kekeckedés megmentette az életemet.
Úgyhogy amikor lehetőséget kaptam, hogy saját műsorom legyen a Netflixen,
Pimasz patrióta lett a címe.
Ezzel mutattam ujjat Eric testvérnek, értitek?
Arra a törvényre utaltam, ami alapján kémkedtek utánunk.
És a Pimasz patriótában én irányítottam.
Arra gondoltam, akkor miért ne kritizálhatnék bárkit?
Ez az én műsorom!
Diktátorok, autokrata politikusok, vallás!
Amikor a Washington Post újságíróját, Dzsamál Hasogdzsit
megölték egy szaúdi konzulátuson, arra gondoltam, legyen ez az első epizód.
És elég meredek gondolatom volt a témában. Emlékeztek?
„Szaúdiak, hallgassatok meg! Itt Hasan.
Ez durva lesz.
Szerintem a gyilkosság rossz.”
A királyságban kiakadtak. „Ez túlzás, Minhaj!”
A Netflixet ma kritika érte, mert törölte
egy humoros műsor Mohamed bin Szalmán koronahercegen élcelődő epizódját.
Szaúd-Arábia kiberbűnözési törvényük hatos cikkelyére hivatkozik.
Mondom, milyen törvény?
Arabul volt, úgyhogy bedobtam a Google Fordítóba,
és kiderült, hogy tényleg a hatos cikkelyt sértettem meg.
Szaúd-Arábiában öt év börtönt kapnék.
Durva, mi?
A CNN egyszer az életben nem nézett be semmit.
Tudom, hogy durván hangzik, de ez ennél is durvább sztori.
Nem ekkor szórakoztam először a szaúdiakkal.
Erről még nem beszéltem,
de még jóval a netflixes balhé előtt
megpróbáltam meginterjúvolni a szaúdi koronaherceget.
Komolyan! Eljött New Yorkba,
és mindenféle fura találkozói voltak.
Például találkozott Michael Bloomberggel a Starbucksban a Times Square-en.
Emlékeztek? Bloomberg annyira idétlen!
„Üdvözlöm a Starbucksban, felség!
Ha szarna egyet, a kód 2332, uram!”
Jól van.
A koronaherceg New Yorkban van.
Én is New Yorkban vagyok.
Bepróbálkozom!
Ráírok, vicces lesz.
Beena kicsit máshogy gondolta.
Mert neki PhD-ja van.
Én meg powerpointos humorista vagyok.
„Hasan, ne haragítsd magadra a szaúdiakat!
Ez veszélyes!”
Mondom, tudom.
„Komolyan beszélek!
Ne készíts vele interjút!”
Azt mondtam, oké.
És komolyan is gondoltam.
De aztán kiment a szobából.
Muszáj volt megírnom a levelet a Mikulásnak.
„Tisztelt Szaúd-Arábia!
Hasan Minhaj vagyok, szeretném meginterjúvolni a koronaherceget.”
Elküldtem. Azonnal válaszoltak.
„Tisztelt Hasan Minhaj! Megkaptuk levelét. Jöjjön be a nagykövetségre!”
Mondom, hm!
Ez kedvesen hangzik.
Hülye azért nem vagyok. Ezt Beenának nem mondtam el.
A feleségemnek erről nem kell tudnia. Jimnek mondtam el, a produceremnek.
Ha őszinte vagyok, van némi különbség
a nagykövetségek és a konzulátusok között,
de egyikben sem kéne megöljenek senkit.
Jimmel elmentünk New Yorkból Washingtonba.
Három háztömb, és meg is érkeztünk a szaúdi nagykövetségre.
Készültünk bemenni. Mondom: „Jim, gyerünk, baszd meg!
Gyerünk, baszd meg!
Meginterjúvolom a szaúdikat.
Ők mondják meg, mennyi az olaj. Basszunk ki velük, baszd meg!”
Erre Jim: „Ne táncolj, te idióta!
Mindjárt egy másik országban leszünk.
Több tiszteletet!”
Mondom: „Jim!
Te mutass több tiszteletet!
Ez az Amerikai Egyesült Államok, Jim, a kurva életbe!
Velem nem fognak baszakodni!
Amerikai állampolgár vagyok.”
„Ne fogdosd már a töködet! Szó szerint másik országba megyünk.
Az az ajtó olyan,
mint egy zöld alagút a Super Marióban.
Érted?
Ez itt Amerika.
Ha bemegyünk, az Szaúd-Arábia.
Amerika. Szaúd-Arábia.”
És tényleg olyan is volt.
Besétáltál, és…
Szaúd-Arábia.
Teljesen olyan volt.
Arany, csillárok, márvány.
Indiai szolgák.
Mondom: „Ez igen!
Megcsinálták.
Indiai szolgák.
Ez aztán autentikus!”
Mert a Közel-Keleten
indiai, pakisztáni, bengáli és Srí Lanka-i a személyzet.
Mi vagyunk a Közel-Kelet Mexikója.
A barna bőrűek barna bőrűi.
Valaki felhúzta a városaikat.
Egy nép van, akik a szaúdiaknál is jobban lenézik az indiaiakat.
A britek.
Egy különbség van: őket szeretjük.
Itt is van ma este pár ilyen indiai nagybácsi: „Azta, London, dēkhō!
Oda nézz! Ez London!
Az unokatestvérem Londonban él! Nézd, a királynő!”
A királynő bekaphatja! Miről beszélsz?
Ez őrültség.
De komolyan mondom, Anya hálószobájában ott egy kép az esküvőnkről Beenával.
És közvetlenül mellette Diana hercegnő képe van!
Mondom: „Anya!
1997 óta halott!
Én meg a fiad vagyok.
Mi közünk egymáshoz?”
„Hasan, te nem ismered Di hercegnőt!”
„Miért, Anya, te igen?”
„Olyan gyönyörű volt!
És az anyósa gonosz volt vele!
A férje pedig rideg.”
„Most a saját házasságodról beszélsz, Anya?”
Szóval Jimmel leültettek a nagykövetségen. Bejött a szaúdi delegáció.
Tizenöt férfi a királyi család képviseletében.
Ők szabják meg a gáz árát.
A delegáció elnöke megkerül, aztán leül velünk szemben.
„Minhaj úr!
Köszönjük szépen
a levelét.
Miért szeretne interjút készíteni a koronaherceggel?
Járt márt egyáltalán az Öbölben?”
Jim odasúgja: „Ne humorizálj!”
„Jim, miért humorizálnék?”
„Ja, igen.
Egyszer meghívtak dolgozni Dubajba.
De amint odaértem, a kezembe nyomtak egy felmosót.”
„Maga szeret viccelődni?
Feltűnnek magának a dolgok?
Tudja, nekem is feltűnt valami, Minhaj úr.
A maga országa nem olyan, mint az én országom.
Tudja, minket, szaúdiakat…
sosem uraltak a britek.”
Mondom: „Álljunk csak meg!
Itt félreértés történt.
A szüleim indiaiak.
Én viszont…
Én amerikai vagyok.”
„Ahogy mondtam, Minhaj úr,
minket sosem uraltak a britek.
Minket senki sem oktathat ki. Senki sem nevethet ki.
Senki.
Sok sikert a műsorához, Minhaj úr!
Nézni fogjuk.”
Aztán Jimmel kikísértek a nagykövetségről.
Ültünk a vonaton.
Nem szóltunk egymáshoz.
New Yorkba érve ránéztem a telefonomra.
Minden kollégám írogatott: „Jól vagy?
Láttad a híreket?” Mondom, milyen híreket, faszom?
CNN, friss hírek. Dzsamál Hasogdzsit, a Washington Post újságíróját
megölték egy szaúdi nagykövetségen.
Mondom, basszus! Most sétáltam ki egyből.
Rohantam a lakásba, becsuktam az ajtót, elreteszeltem.
Az majd megvéd.
Megfordultam, és megláttam Beenát.
„Úristen, Hasan! Láttad a híreket?
Dzsamál Hasogdzsit megölték egy szaúdi nagykövetségen.
Hála Istennek, hogy te nem találkoztál velük, igaz?”
„Aha.
Az durva lett volna.”
Borzalmasan éreztem magam. Rám szakadt a bűntudat.
Mit kezdjek vele? Megvan!
Ha csinálsz valami rosszat,
elég, ha rögtön utána csinálsz valami jót.
Azzal eltünteted a rosszat.
Megláttam a mosatlant. Szuper!
Ahogy mosom őket, magamról is lemosom a hazugságot.
És adtam nekik.
„Nem vagy rossz ember! Segítesz!”
Beena meglátta, és neki meg bejött.
Odajött. „Helló!”
Mondom: „Helló!”
Aztán kicsit megszorította a karomat. „Hasan! Helló!”
Mondom: „Helló!”
Aztán még jobban megszorította.
„Hasan! Nem hallod? Helló!
Érted? Helló!”
Letépte a ruhámat, és a kanapéra lökött. Ott fekszem, nunga putunga.
Tök pucér vagyok a sarokülőn.
Csak azért, mert mosogattam. Ilyen alacsonyan van a léc.
De az egész egy hazugságon alapul.
De mit csináljak? Lökjem el a feleségem, és állítsam le?
„Nem folytathatjuk az aktust,
mert egy áruló kígyó vagyok!”
Nem!
Ki kell használni a lehetőségeket az életben.
Akkor is, ha hazugságokra épülnek.
Úgyhogy megtettük.
Egy kis
monogám
akció!
A következő héten felrakattam a szaúdis epizódot.
Valamivel később
a szaúdiak meglátták.
Betiltották.
Másnap reggel Beena mellett ébredtem.
A telefonomra néztem, és világszerte felkapták a hírt.
Nézem a Twitteren: basszus!
Bajban vagyok.
Aztán még jobban beindult. Basszus!
Ki fognak rúgni!
Aztán a BTS-t is megelőztem. Basszus!
Szerintem kezdek…
híres lenni!
Lájkok, hozzászólások, megosztások!
Mindent akarok!
Az egész világ foglalkozzon velem,
pedig nincs rá különösebb okuk!
Egy napra átélhettem, milyen lehet
Pete Davidsonnak lenni!
Bassza meg!
Te jó ég!
A lájkok miatt a halálos fenyegetések sem érdekeltek.
Ilyeneket kaptam: „El ne gyere Szaúd-Arábiába!
Kard hangulatjel.
Barack.
„Khaled, lógni akarsz?
Mert ha a barackomba szúrod a kardod, megölnek!”
Életemben először súlya volt a szavamnak.
Valóra vált az álmom.
És ha súlya van a szavadnak, mindenki veled akar barátkozni.
Másnap felhívott a Time szerkesztője.
„Halló, itt a Time magazin szerkesztője. Hasan Minhaj-zsal beszélek?”
„Én vagyok.”
„Szeretnél a Time 100 legbefolyásosabb személye közé kerülni?”
„Szeretem a listákat.”
Beenával meghívtak a Time 100 vacsorára. A szerkesztő elképesztő ruhában fogadott.
„Úristen, édesem, köszönöm!
Annyira köszönöm, hogy eljöttetek
az egyáltalán nem felvágós vacsoránkra!
Száz székkel készültünk a száz influencernek.
A tiéd az egyik.”
Mondom: „Az király.
És ez a szék miért üres?”
„Édes, az Loujain helye.”
Mondom: „Kié?”
„Loujainé. Egy szaúdi aktivistanő.
Éppen kínozzák, mert autót vezetett.
Érthető okokból nem tudott eljönni.
Úgyhogy helyette a te bátorságodat tüntetjük ki.”
- „Az enyémet?” - „Igen. Mondanál tósztot Dwayne után?
„Ki után?” „A Szikla után.” Feláll.
„Emelem poharam a Teremana Tequilára és a vállizmomra!”
Mindenki éljenez.
„A következő elnök!”
„Most köszöntsük Hasant!”
Mondom: „Sziasztok!
Köszönöm a meghívást az Illuminátus-vacsorára.
Forgattam egy műsort Szaúd-Arábiáról, ennyi.
Aki igazán elismerést érdemelne, az ma nem lehet itt.
Loujain a neve. Ott kéne ülnie.”
Aztán kinyílt az oldalajtó. És az árnyak közül kilépett valaki.
Bejött a szobába
Jared Kushner.
Aki egyébként WhatsAppon szokott csetelni
a szaúdi koronaherceggel.
Meglátta az üres széket.
Loujain szimbolikus székét.
Odasétált, és leült a székbe.
Erre nálam beütött az Adderall.
Kicsinálom ezt a rohadékot!
Beena látta a szememben az Adderallt. „Hasan, át ne lépd a határt!”
„Késő, Beena.”
„Hölgyeim és uraim! Váratlan fordulat történt.
Tudjátok…
Igen, Loujainről volt szó. De mi lenne,
ha itt lenne valaki, aki ismeri a koronaherceget,
és elérhetné Loujain szabadon engedését?”
Aztán Jared Kushnerre néztem.
Tudjátok, nagyon sok nagy hatalmú ember ül itt.
Durva lenne, ha lenne köztük valaki,
mondjuk, egy befolyásos ember a Fehér Házból,
aki WhatsAppon írhatna Mohamed bin Szalmánnak,
hogy elengedhetnék Loujaint, mert nem ezt érdemli.
„És tudod, mi a durva, kedves elméletben létező személy?
Hogy simán megúsznád,
mert a WhatsApp végpontok közötti titkosítást használ.
Úgyhogy sosem derülne ki.
Jó estét!”
Leültem, és senki sem nevetett.
Beena tombolt a kocsiban.
„Hasan, te teljesen elszabadultál!”
„Édesem!
Nézd csak meg a telefonodat!”
Lájkok, hozzászólások, megosztások!
Újra én vagyok a legfelkapottabb!
Jöhetnek a hozzászólások!
Gyertek Apucihoz! Gyertek csak!
Minden dicsőséget én akarok!
Töltsétek be az űrt, amit a szüleimnek nem sikerült! Nyami-nyami!
Fincsi!
Erre Beena: „Tök jó! Szóval kiálltál az aktivistákért?”
„Igen.
Pörög a hírfolyam!”
„Valahogy csak akkor érdekel az ügyük, ha vesznek.”
Mondom, ja, durva, nem?
Kép nélkül úgysem hinnék el!
Ne ítéljetek el, brooklyniak! Ugyanilyenek vagytok.
Egész este figyeltelek.
Remegtek, mert nincs nálatok telefon.
Jó kis telefonjaitok vannak.
Most hozzád beszélek.
És fel sem tudod venni. Egyáltalán tényleg megtörtént, ha nem veszed fel?
Meg kell jegyezned az agyaddal, mint egy lúzernek, baszd meg!
Hány lájkot kapott a legjobb képed?
Nyolcvanhatot.
Nyolcvanhatot?
Nyolcvanhatot.
Ha nyolcvanhatan lájkolnák egy képemet, megölném magam.
Tudod, Apuci hány lájkot kapott, amikor beszólt Kushnernek?
Apuci 347 391 lájkot kapott.
És ha egyszer belekóstoltál a közösségi kokainba,
a megosztásmetbe,
a Facebook-fentanilba…
Tovább kellett nyomnom! A lájkokért bármit!
Megvan! Beszólok a világ összes diktátorának.
Bolsonaro, Brazíliában. Gyerünk!
Duterte, Fülöp-szigetek. Hajrá!
Elmentem a houstoni Trump-Modi gyűlésre az indiaiakkal kötözködni.
Szerinted célba értünk?
Igen. Szerintem igen.
Hasan!
Te India-ellenes vagy!
Ugyan már!
Te nem tiszteled a mi Indiánkat, Hasan!
Modi! Hajrá, Modi!
Tudom, hogy sacramentói vagy.
Igen.
Szégyellem, hogy sacramentói vagy!
Több tiszteletet Modinak, Indiának és a hinduknak!
Csinálhatunk egy képet?
Mindenki ismertségre vágyik.
Még az indiai nagybácsik is!
Kiraktam az Instagramra. Ebből is platina lett!
Visszamentem New Yorkba. A kislányomat toltam a babakocsiban.
Már mindenki ismert.
A lakásomnál az ajtónálló is felismert.
„Hasan, állj!
Több tiszteletet Modinak,
Indiának
és a hinduknak!”
„De Carlos, te Puerto Ricó-i vagy!”
„Tudom, de láttam az Instagramon.
Vicces volt.
Ja, jött valami rajongói leveled.”
„Ide vele, Carlos!”
Fogta a leveleket, ideadta, feltéptem.
És fehér por hullott belőle a babakocsiba.
A lányom vállára.
A nyakára. Az arcára.
És csak bámult rám.
Felrohantam, és szóltam Beenának. És most nem hazudhattam.
Rohantunk az NYU-ba,
de most a sürgősségi bejáraton át.
És amint meglátták a lányomat, letépték róla a ruhát, és elvitték.
Beenával órákig vártunk odakint.
Egy szót sem szóltunk.
Éjfél körül végre kihozták a lányomat.
Egy nyomozó is ott volt.
Benyúlt a zsebébe,
és elővett egy zacskót,
tele fehér porral.
„Minhaj úr, maga nagyon szerencsés.
Ez nem valódi anthrax.
De elég ideje dolgozom itt,
hogy tudjam, ez nem a semmiből jön.
Van egy kérdésem, fiatalember.
Kit haragított magára?”
„Mindenkit.”
„Muszáj ezt csinálnia?”
„Nem tudom.
Nem tudom, miért csinálom.”
Visszaadták Beenának.
Át akartam venni,
de Beena nem engedte.
Kiakadtam.
Amikor hazaértünk, végre hozzám szólt.
„Oké, erről most az egyszer beszélünk,
aztán soha többé.
Azért vagyunk ebben a helyzetben,
mert a hírnév neked fontosabb volt a gyerekeinknél.”
Mondom: „Gyerekeink?
Azt mondtad, gyerekeink?”
„Terhes vagyok.”
„Itt a folytatás?
Arjunnak igaza volt?
Dehát csak oszteopata!”
„Bármit mondhatsz a színpadon,
de mi fizetjük meg az árát.
Nálad van egyáltalán határ, Hasan?
Mert ez nagyon gáz.
Nem érdekel, hogy a Time szerint befolyásos vagy.
Ha még egyszer veszélybe sodrod a gyerekeimet, azonnal elhagylak.”
Ez egy unokatesója volt.
És ez komoly.
Beenának igaza van.
Durva, mert az első poénom megmentette az életemet.
De most a poénjaim miatt majdnem meghalt a lányom.
Elegem volt belőle. Ez túlment egy határon.
Nem akarok a humor Tupacjává válni.
Komolyan! Meg akarom érni a megosztásokat.
Inkább a humor Puffyja akarok lenni.
Túlélni, ahogy a nálam tehetségesebbek meghalnak körülöttem.
Ez az álmom.
Beena azt mondta: „Tudod, mi a szomorú?
Téged mindenki ismer. Te vagy Mr. Log Kia Kahenge, mi?
Téged nem érdekel mások véleménye.
De én átlátok rajtad, te fasz!
Nagyon is érdekel mások véleménye.”
Hogyne érdekelne?
Mindent látok a telefonomon, amit rólam írtok.
Elég a telefonomra néznem.
„Hasan Minhaj olyan, mint egy adderallozó mosómedve.”
Ezt is láttam.
„Ez a figura tiszta Hasan Minhaj!”
Láttam.
„A barna bőrű lányok Hasan Minhajért versengenek.”
Ezt is láttam.
És fáj!
Mert igazatok van, seggfejek!
Úgy nézek ki, mint egy adderallozó mosómedve.
De tudjátok, mit jelent ez?
Ha én látom, mit mondtok rólam,
akkor a királyok is látják.
Gondoljatok bele!
Vlagyimir Putyin.
Narendra Modi.
Eric testvér.
A koronaherceg.
Vagy Will Smith.
Nem szeretik, ha nevetnek rajtuk.
Ezért szeretek udvari bolond lenni.
Mert nem számít, mennyi pénzed van, mekkora a hatalmad vagy a hírneved,
ezek nem védenek meg attól, hogy kinevessenek.
De Beenának igaza van.
Kell egy határ.
Azt mondtam neki, helyrehozom a bajt,
a rossz apák univerzális módszerével.
Bevásárolom magam a lányom szívébe.
Mindhárman beszálltunk a Honda Odyssey-be.
És elmentünk a suliba.
Tudjátok, milyen nap volt aznap? Nem fényképezkedés!
Hanem könyvvásár!
Igen! Emlékeztek a könyvvásárra,
a kapitalizmus éves ünnepére?
Az ajtók kitárulnak, és kijön a könyvárus:
„Gyerekek, titeket mennyire szeretnek a szüleitek?
Néhányan könyvet fognak kapni, de sokan csak vonalzót.”
Ne!
„Kislányom, Apuci mindent megvesz neked.
Az összes könyvet.
Bébicsőszök klubja? Mind jöhet! Libabőr? Ide velük!
Dr. Seuss? Jöhetnek, a rasszista könyvei is!
Megfogom mindet. „Ezt nézd, baszd meg!
Ide nézz, Connor!”
„Tök jó, Hasan.”
„Connor, mi bajod van?
Egész évben próbáltalak megismerni, de nem nyílsz meg.
Egyáltalán mi a munkád?”
„Veled ellentétben nekem rendes állásom van, nem humorista vagyok.
Az Alden Global Capitalnál dolgozom.
Stratégiai beszerzés és hitelből történő felvásárlás.
Talán már láttál a LinkedInen.”
„Connor, humorista vagyok. Mi nem vagyunk fent a LinkedInen.
Mi a munkád?”
„Hitelből veszünk cégeket.
Szétverjük őket. Majd mindenkit kirúgunk.
Aztán haszonnal adunk tovább a cégen.
Ez az én dolgom.”
„Tök jó. Tehát lopsz?”
„A lopásról akarsz prédikálni?
Tartsd meg a lányotoknak!
A lányotok egy tolvaj!”
Megláttam, hogy a lányom a táskájába pakolja a könyveket.
És le akart lépni velük a könyvvásárról. De ő nem szólhat rá, csak én!
„Beena, mi legyen?”
Megragad, és azt mondja: „Szedd szét ezt a faszt!”
„Connor, nem, nem lop.
Stratégiai beszerzést végez a könyvekkel.
Szép haszna lesz rajtuk.”
Másnap bementem az irodába, és berendeltem a producereimet.
„Nyomozzátok ki, mit lehet tudni az Alden Global Capitalról!
A családomról van szó.”
Elkezdik mondani: „Az Alden Global Capital hitelből…”
„Vesz cégeket?” „Honnan tudtad?”
„Az iskolai könyvvásáron tudtam meg.”
„Oké, tök jó, akkor…”
Kiderült, hogy Connor és a főnöke, Randall Smith
országszerte vernek szét helyi lapokat.
Mindenkit kirúgnak, eladják az ingatlanokat,
és keresnek is rajta.
Randall Smith már 16 villát vett a haszonból.
Az egyik egy utcában van
Jeffrey Epstein házával.
Most nálatok üt be az Adderall. Mondom, producerek!
Van egy ötletem egy poénra.
Rakjunk ki óriásplakátokat a piacaikon, hogy az Alden Capital szétveri a cégeket,
és írjuk rá: „Randall Smith szereti a pedofilokat.”
A utah-i Salt Lake Cityben, az észak-karolinai Raleigh-ben,
és a floridai Miamiban.
Rakjuk ki őket!
Másnap Sam, a Netflix vezető ügyvédje felhívott. Jól be volt szarva.
„Hasan, te megőrültél?
Vetesd le a plakátokat! Ez nem vicces.
Ez becsületsértés.”
Mondom: „Sam, nyugi!
Te ügyvéd vagy.
Nem tudod, mi vicces, és mi nem.”
Ettől lenyugodott. „Igazad van,
de ilyet nem tehetsz. Ezt a határt nem lépheted át.”
„Miért nem, Sam?”
„Jó kérdés, Hasan.
Van egy kifejezés a törvényben, ’az értelmes ember véleménye’.
Eszerint egy vicc nem becsületsértő,
ha egy értelmes ember számára egyértelmű, hogy vicc.
A Legfelsőbb Bíróság szerint
az átlagos amerikai polgár értelmes embernek számít.”
„Sam, nekem itt nem jön ki a matek.
Szerintem az átlagos amerikaiaknak
átlag alatti az intelligenciája.”
„A bíróság nem így gondolja.
Ők többet is kinéznek az emberekből.
Példát vehetnél róluk, barátom.”
„Sam, én örülnék neki a legjobban.
Szeretnék ilyen világban élni.
Szeretnék értelmeseknek előadni.
Szeretném elhinni, hogy értitek, amikor a szarkazmusról komolyságra váltok.
Hogy figyelembe veszitek a kontextust.
Itt minden a bizalmon alapszik.
Szerintetek miért egy LED-es deszkaparkban adok elő?
Tök idétlen!
Itt minden a bizalmon alapszik.
Bíztok bennem, és én is bennetek.
Ezért kellett leadni a telefont.
Muszáj volt.
Nem ismerlek titeket.
De, ismerlek!
És sok minden van, amit nem merek kimondani.
Csak ha megbízhatok bennetek.
Bízhatok bennetek, brooklyniak? Tényleg bízhatok?
Akkor figyeljetek! Kimondom.
Mindenki imádja a Starbucksot,
de nem bírom, hogy van egy Chai Tea nevű italuk!
A chai az tea!
Akkor az tea-tea, te hülye-hülye!
„Kérsz naan kenyeret?”
A kurva anyád!
Baszd meg!
Prijanka Csopra esküvője kamu volt.
Ezt nem mondhatom ki?
Ki menne hozzá Nick Jonashoz? Tuti ironikus volt.
Malala követ az Instagramon.
Én nem követtem vissza.
Két éve megkérdezték, milyen személyes névmást használok.
Egy meetingen történt.
Megijedtem.
Azt mondtam: „Én.”
Sajnálom!
De én vagyok én.
Te vagy te.
És ezek vagyunk mi.
Én ebben hiszek.
Szerintem nem etikus dolog
más pénzén
megvenni más tulajdonát,
és pénzt keresni rajta, ami már nem másé.
Közben meg a szegények bekaphatják.
Mondom, oké Sam.
Levetetem a plakátokat.
De akkor nyomok egy fél órát arról, miért rosszak az ilyen cégek,
és beleszövöm a poént.
Nem mondom,
hogy Randall Smith pedofil, vagy hogy védeni akarja a pedofilokat.
Látjátok?
Ez nem igaz.
Azt mondta, oké.
Ez így belefér.
Felraktuk az epizódot!
Egy hét múlva toltam a lányomat a babakocsiban.
Carlos szólt, hogy levelem jött.
„Kapd be, Carlos! Te nyitod ki!”
Kinyitotta. „Basszus, beperelnek!”
Mi van? „Minhaj úr, ügyfelünk, Randall Smith nevében írunk
a Pimasz patrióta című ’humoros’ műsora kapcsán.”
Nem az zavar, hogy bepereltek.
Hanem hogy idézőjelbe tették a „humoros” szót.
Mintha nem humorista lennék. „Bemutatom a fiamat. Ő egy ’DJ’.”
„A ’műsorában’…” Dehát tényleg egy műsor!
„…hamisan vádolja Smith urat pedofíliával.”
Ezt nem mondtam.
„Levelünkben kérjük a becsületsértő, hamis állítások visszavonását.
Várjuk válaszát.”
„Sam, megígérted! Az amerikaiak értelmesek!
Bízhatok bennük. Mi a faszt csináljak?” „Hasan, nyugalom! Gyere be az irodámba!
Ezekért a pillanatokért érdemes élni.”
Elmentem hozzá. Most nála ütött be az Adderall.
De inkább kokainnak tűnt.
Ezt hallgassátok! „Tisztelt Randall Smith és ügyvédei!
Hasan Minhaj humoristát képviselem.”
Nem tette idézőjelbe! Szép volt, Sam!
„Smith úr becsületsértési vádjai nem állnak meg a törvény előtt.
Hadd részletezzem önöknek
a humor jogi szabályozását!
Egy: A Pimasz patrióta humoros műsor.
Az értelmes nézők megértik, hogy Minhaj vicceket, szatírát, paródiát használ.
Kettő: Levelük alapján önök nem kontextusában értelmezik a műsort.
Minhaj úr poénjait kiguvadt szemmel, gesztikulálva adja elő.
Sokak szerint Minhaj úr ilyenkor emlékeztet
egy adderallozó mosómedvére.”
Csak értelmesen!
„A Legfelsőbb Bíróság szerint a közönség…”
Azaz ti!
Ti nem vagytok ostobák.
Értitek a különbséget szatíra és őszinte vélemény között.
Tudjátok, mikor viccelek, és mikor beszélek komolyan.
Oszteopaták!
Tudom, jó orvosok vagytok.
De 86 lájk nagyon gáz!
„Javasoljuk, nézzék újra az epizódot, amellyel problémájuk van!
Amennyiben szeretnék, hogy Minhaj úr visszavonja állítását,
és azt állítsa, nem gondolja, hogy Randall Smith nem szereti a pedofilokat,
kérjük, értesítsenek!
Várjuk válaszukat.”
Mondom: „Sam!
Küldd el, baszd meg!”
Tudjátok, mi lett a vége?
Soha többé nem hallottunk azok felől a seggfejek felől.
A levéllel a kezemben rohantam haza Beenához.
„Beena, drágám, tévedtem.
Hiába ügyvéd Sam, mégis vicces.
Ezt keretezzük be!”
Elolvasta, és azt mondta:
„Ez egy jó levél.
De nem a jó levelektől félek.
Hanem a következő rossz levéltől.
Meg az azutánitól.
Ezek miatt aggódom.”
Azt feleltem: „Nem kell többé aggódnod. Emlékszel, mikor egyszer megkérdezted,
van-e egyáltalán határom? Most már meghúztam.”
„Tényleg? És hol a határ?”
„Elviszem a poént
a lehető legmesszebbre,
ami még legális.
De csak addig, amíg nem ártok vele a családomnak.
Itt a határ.
Sok mindent elveszítettem. A családomat nem veszíthetem el.”
Erre elmosolyodott.
És megszorította a karomat.
És azt mondta: „Helló!”
Brooklyn, köszönöm!
Nagyon köszönöm.
Köszönöm szépen! Köszönöm!
A feliratot fordította: Lipták András