Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎LIVE DIN BROOKLYN
‎Vreți să vă zic un secret?
‎Da!
‎Soția n-a putut ‎să rămână gravidă timp de patru ani.
‎Din vina mea.
‎Ani întregi! Mă omora misterul ăsta.
‎Eram la ‎The Daily Show‎.
‎Trevor Noah venea zilnic să vorbim, ‎cu gropițele alea simpatice.
‎„Ce mai faci, prietene?
‎Merge treaba cu Beena?
‎Zici că sunteți Barbie și Ken din India.”
‎„Știu”.
‎Sunt cum e Ken.
‎Nu-mi funcționează scula.
‎Știți cum e să afli ‎că nu-ți funcționează boașele?
‎E o umilință!
‎Parcă am fost mințit întreaga viață.
‎Când eram mic, ‎mi-au zis că sperma mea e radioactivă.
‎Mai știți educația sexuală?
‎Felul în care ne oripila pe noi, băieții?
‎Stăteai liniștit în banca ta ‎și intra profa valvârtej.
‎„Aveți grijă, băieți!
‎Puteți lăsa fetele însărcinate ‎înainte să ejaculați.
‎Nu vă uitați la nimeni!
‎Puteți lăsa fetele însărcinate ‎înainte să ejaculați.
‎Hasan, sperma aia poate crea o viață!”
‎„Am nouă ani, doamna profesoară!
‎M-am speriat!”
‎„Foarte bine!
‎Hai să vedem cum arată o naștere.”
‎„Nu!
‎De ce m-au lăsat ai mei la orele astea?”
‎Oricine are probleme de fertilitate
‎știe că relația
‎are niște hopuri de trecut.
‎Eu și Beena purtam discuții aprinse ‎până târziu în noapte.
‎„O să reușim? ‎O să facem copii până la urmă?”
‎Iar eu i-am zis: „Ce-ar fi să adoptăm?
‎Ce-ar fi să adoptăm un bebe alb ‎ca să ne dăm mari?”
‎Să vadă și ceilalți că ne-am ajuns, ‎știți ce zic?
‎Facem ca Angelina Jolie, dar invers.
‎Îl ducem pe la petreceri. ‎Un copil alb, gras și cu astm.
‎Știți ce zic?
‎„Salut!
‎Sunt Bradley Minhaj.
‎Fac parte din comunitatea indo-americană.”
‎„E fiul meu!
‎Bradley.
‎L-am salvat
‎dintr-o zonă de conflict din America.
‎Detroit.”
‎Toți rămân cu gura căscată.
‎Beena îmi zice: „Nu vreau un bebe alb.”
‎„Am înțeles, ești rasistă.
‎Și Bradley contează!”
‎„Nu vreau un bebe alb, Hasan. ‎Ce nu înțelegi?
‎Vreau un copil cu tine!”
‎Știu!
‎Așa e Beena. De aia am cerut-o.
‎Familia e totul pentru ea.
‎E din clanul Patel.
‎Are 961 de veri… ‎care sunt aici în seara asta.
‎Și lucrează în industria hotelieră.
‎Sângele apă nu se face. Da!
‎Ați observat vreodată ‎că toate motelurile din lume
‎sunt ale indienilor?
‎Uitați-vă la nume! „Patel”.
‎Toți vin din aceeași zonă din India. ‎Toți sunt înrudiți.
‎Hampton Inn, La Quinta Inn, Quality Inn,
‎Comfort Inn, Super 8… ‎Toate fac parte din cartelul Patel.
‎Discuția e veche de secole.
‎Indieni, asiatici, evrei…
‎„Care-s cei mai scârțari?”
‎Indienii, fraților!
‎Doar indienii din Gujarat ‎ar alege să trăiască acolo unde muncesc.
‎Ăsta era regatul lui Beena.
‎Regatul La Quinta Inn.
‎Iar acum voia să fac un regat cu mine.
‎Vreau să fiu sincer cu voi.
‎Mă bucuram puțin ‎că aveam probleme de fertilitate.
‎Nu voiam să fac copii.
‎„Dar de-abia m-au verificat ‎pe Instagram, iubito!
‎Mă distrez și eu un pic!”
‎„Nu dau doi banii pe asta.
‎Nu pot rămâne însărcinată
‎pentru că m-ai cerut de nevastă ‎după zece ani.
‎Da!
‎Am fost la doctor.
‎Cică nu-i de la ovarele mele, ‎ci de la boașele tale.
‎Fă-ți un control!”
‎„Nu le amesteca în discuția asta!”
‎Fiți atenți! La vârsta mea, ‎n-am chef să merg la doctor.
‎Mulți doctori sunt de vârsta mea.
‎Și sunt indieni, ‎deci s-ar putea să-i știu.
‎Eram în sala de așteptare de la NYU.
‎Se deschide ușa și apare o asistentă.
‎„Vă așteaptă domnul doctor Gupta.”
‎„Sper că nu-i Arjun Gupta din Sacramento.”
‎Apoi aud o voce cunoscută: „Hasan Minhaj!”
‎Chiar e Arjun Gupta din Sacramento!
‎Îl știu, e un cretin!
‎L-au dat afară ‎dintr-o facultate din Caraibe.
‎De două ori!
‎Îi zic: „Cum ți-ai luat licența, Arjun?”
‎„Nu știu.
‎De aia verific spermă ‎într-un birou de la subsol.
‎Jos pantalonii! Ce face mătușa?”
‎„Nu întreba de mama, Arjun!”
‎„Beena! Nici măcar nu-i doctor!
‎E osteopat!”
‎N-aveți decât să huiduiți!
‎Ăștia din spate.
‎Osteopații urăsc gluma aia.
‎Deci doctorii și osteopații
‎sunt practic același lucru. ‎Toți se pricep.
‎Dar oste au un simț al umorului
‎mai mic decât nota lor de la examen.
‎Vedeți locurile alea din spate? ‎Acolo stau osteopații.
‎Aici stau doctorii. ‎Știți care-i diferența?
‎Cinci puncte la examen, da?
‎Deci tipul ăsta mă verifică. ‎„Știu care-i problema, frate.”
‎„Nu-mi mai zice «frate»!”
‎„Fiule…
‎E prea mult sânge ‎și îți reduce fertilitatea.
‎Facem o operație periculoasă ‎ca să eliminăm varicocelul.
‎Stai liniștit, mă ocup eu de tot.”
‎„Sunt foarte îngrijorat, Arjun.
‎Ai halat alb, dar porți adidași.”
‎Scoate un aparat de ras: „Te tund acum!
‎Nu mai pierdem timpul.” ‎Îi zic: „Ușurel, Arjun!
‎Nu-s pregătit.”
‎El face: „Fii atent!
‎Fără operația asta, ‎n-o să poți face copii.
‎Niciodată.”
‎„Serios?
‎Eu și Beena nu putem face copii?
‎Nu ne putem face o familie?”
‎Asta-i chestia pe care nu o știi ‎despre viața de adult.
‎Viața se complică în momentul ‎în care „nu vreau” devine „nu pot”.
‎Nu-i așa, osteopaților?
‎Deci stăteam acolo în pielea goală,
‎iar Beena se uita la mine.
‎Mă întorc și-l văd pe Arjun, ‎care mă privea.
‎Apoi scoate aparatul de ras.
‎Îi zic: „Bine, ia-mă pierdut!
‎Cum e sus să fie și jos.”
‎Mă face Darth Vader.
‎M-am trezit după șase ore, gol.
‎Aveam un scutec uriaș
‎cu patru pete de sânge pe el.
‎Mă uit și-l văd pe Arjun.
‎„Arjun, am doar două testicule.
‎Cum de ai greșit de încă două ori?”
‎Îmi zice: „Stai liniștit! S-a rezolvat.
‎Durează șase săptămâni.”
‎Avea dreptate, medicilor.
‎Avea dreptate.
‎Peste șase săptămâni, eu și Beena
‎tragem o scenă monogamă fierbinte.
‎Beena rămâne însărcinată ‎după patru ani de încercări.
‎Știu!
‎Sunt la maternitate și iese copilul.
‎Nu știam că apoi îl aruncă ‎în brațele tatălui.
‎„O să-l iubești pentru totdeauna?” ‎„E ud.”
‎„Pupă-l!” ‎„Nu s-a făcut încă!
‎Stați să mai crească coca!
‎Nu s-a rumenit!”
‎Știați chestia asta?
‎Bebelușii cafenii nu ies așa, ies albi.
‎„Arată ca Bradley! Vreau să-l returnez!”
‎Îmi zic: „Aici nu suntem la Costco.”
‎Apoi duc bebelușul la țâță.
‎Apoi mi-l dau mie.
‎Îl țin în brațe.
‎Iar Beena mă îmbrățișează.
‎Îmi zice: „Îți vine să crezi?
‎Am ajuns o familie!
‎Promite-mi ceva, Hasan!
‎Promite-mi că o să aperi familia asta!”
‎„Normal că o s-o apăr.
‎Am nevoie de tine.
‎Îmi trebuie subiecte.
‎Spectacolele nu se scriu singure.”
‎Peste trei zile, coca a crescut.
‎S-a rumenit.
‎Iar eu țin în brațe biluța asta cafenie, ‎un mic ‎gulab jamun‎.
‎Fiți atenți cum m-am prins ‎că fata mea e indiană!
‎Se holba mereu la mine.
‎„Ești de-a noastră!
‎Nu respecți distanța personală.
‎Bun-venit în trib!”
‎Ne privim în ochi și atunci realizez.
‎Toți părinții știu ce zic.
‎„Doamne! E prima oară când simt așa ceva!
‎Te iubesc enorm de mult.
‎Te știu doar de trei zile, ‎dar aș face orice pentru tine.
‎Nu-mi vine să cred cât te iubesc!”
‎Știu că i-am zis asta și lui Beena, dar…
‎Era o minciună.
‎Mințeam!
‎Și ea m-a mințit pe mine!
‎Hai să vă explic cum de știu ‎că amândoi o iubim necondiționat.
‎Acum are patru ani.
‎V-am zis că n-am adoptat un bebe alb. ‎Soția mea e rasistă.
‎Dar…
‎Acum stăm într-un stat de albi.
‎În Greenwich, Connecticut.
‎Da, e ca în‎ Fugi!
‎Toți lucrează la un fond de investiții.
‎Știu că mă judecă tot Brooklynul.
‎Da, mă judecați.
‎„Pe bune?
‎Vrei să-ți crești fata în Greenwich?
‎Așa vrei să o răsfeți?”
‎Nu.
‎Vreau să vadă cât de cenușie, dură ‎și coruptă e viața reală.
‎În fiecare dimineață ‎vede bancheri și afaceriști
‎plimbându-se în geci de firmă.
‎Iar eu îi zic: „Uite, iubire! Infractori!
‎Din cauza lor, tati n-are pensie.
‎Uită-te bine!”
‎O duc la școală ‎și parchez mașina, o Honda Odyssey.
‎Nu că mă laud, ‎dar chiar am reușit în viață.
‎Înainte aveam o Toyota Camry neagră, ‎dar am vândut-o
‎pentru că se urca ‎lumea în ea la intersecții.
‎Ajungem la școală.
‎Toți tații cu bani… ‎„Azi e ziua cu poză, tati!”
‎„Încă mai există ziua cu poză?”
‎Am în buzunar ‎o mie de poze cu fie-mea de ieri.
‎Facem tot o poză ca în anii 1800?
‎„Doar azi îi putem face o poză
‎fiicei dumneavoastră!
‎Urcă pe scăunel!
‎Întoarce-te și uită-te la cameră!
‎Gata poza cu primul născut! ‎A clipit, dar nu mai facem alta.”
‎Mi s-a părut cinstit.
‎„89,99 de dolari. Mersi, Lifetouch!
‎Ce afacere!
‎Aș pune-o în portofel, ‎dar nu mai am așa ceva.”
‎Am așezat-o pe scaun.
‎Și-a scos masca.
‎Avea muci pe toată fața.
‎Pur și simplu…
‎Toți tații cu bani ‎se întrebau ce se întâmplă.
‎Unul din ei a zis ceva. ‎N-o să-i uit niciodată numele.
‎Îl chema Connor.
‎Connor a zis clar și răspicat:
‎„Ce scârbos!”
‎Brusc, am realizat.
‎„Deci infractorul ăsta
‎crede că fata mea vine din ghetou?
‎Nu pot să accept așa ceva.”
‎Beam o cafea cu gheață.
‎Am scos paiul.
‎Apoi m-am dus la fata mea, ‎i-am dat capul pe spate și…
‎i-am supt mucii din nas.
‎I-am înghițit ca un bărbat adevărat.
‎Pentru soție n-aș face așa ceva.
‎Am în buzunar o mie de poze
‎cu fie-mea de ieri.
‎Dar poza asta e preferata mea.
‎Timp de patru ani, ‎nu m-am gândit c-o să fiu tată.
‎Dar în ziua aia…
‎Am gustat rolul de tată.
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc, Brooklyn!
‎Scuze! Uite ce-i!
‎Când văd poza aia cu fetița mea, ‎mă emoționez.
‎Ea nu-i ca noi. E viitorul.
‎E a doua generație.
‎Nu are traumele noastre, înțelegeți?
‎Mă uit la voi ‎și văd multe visuri spulberate.
‎Mulți consultanți IT.
‎Mulți studenți la Medicină.
‎Mulți care lucrează la Deloitte.
‎Fata mea are ceva ce nouă ne-a lipsit.
‎Libertatea de a alege.
‎De a alege pe cine iubește.
‎De a alege ce școală face.
‎De a alege ‎dacă vrea sau nu să meargă la Kumon.
‎Orice e posibil.
‎Își controlează propria viață.
‎Pe mine doar comedia ‎m-a făcut să mă simt așa.
‎Slavă Domnului că există! ‎Altceva nu știu să fac.
‎Țin minte când am realizat că-s amuzant.
‎Eram în clasa a XI-a.
‎Aveam 16 ani, anul era 2002. ‎N-o să uit niciodată.
‎Deci eram la liceu și în timpul orelor,
‎tata m-a luat de la școală ‎și m-a dus la rugăciunea de vineri.
‎Eram în moschee, în spate,
‎iar în mijlocul slujbei,
‎pe ușă intră un tip alb musculos.
‎Chel, trapezi imenși, ‎gât lipsă, tatuaj cu sârmă ghimpată.
‎Părea pe steroizi.
‎Face…
‎„Salut!
‎Sunt fratele Eric.
‎Am venit să mă convertesc la Islam.”
‎Tata îmi zice: „Vezi, Hasan?
‎E un miracol!
‎Atât de puternic e Islamul!
‎Eric!
‎Puternic și cu ochi albaștri.
‎Vrea să fie musulman.”
‎La care eu: „Tată…
‎Eric e agent federal.
‎Ne spionează. Nu-i place de tine. Scuze!”
‎„Ba-i place de mine!”
‎Eric se convertește, iar tata îi zice: ‎„‎Shabash‎! Bun-venit!
‎Hai la noi la masă!”
‎„Ai înnebunit?”
‎Nu știu ce făceați voi în clasa a XI-a,
‎dar ați mâncat ‎biryani ‎de pui cu un polițist?
‎Tipul ăsta era sub acoperire!
‎Era în sufragerie. Mânca feluri indiene ‎cu furculița și cuțitul.
‎„Cu mâna, bulangiule! ‎Fă-ți treaba până la capăt!
‎Convinge-mă, Eric!
‎Dacă te-o chema așa.”
‎Știe că-l suspectez, corect?
‎Îmi pune o mână pe umăr: ‎„Ce faci, frate?
‎Ce zici, prietenaș?
‎Vrei să tragem de fiare?”
‎Sună cam ciudat,
‎dar, dacă m-ați fi văzut la 16 ani,
‎ați fi știut răspunsul:
‎„Da.
‎Vreau să trag de fiare, Eric.”
‎Măriți imaginea! Aici îmi arăt eu mușchii.
‎Credeam că am niște tricepși beton.
‎Nici vorbă.
‎Bun. Micșorați imaginea! Arăt la fel, nu?
‎El era cel mai bun tovarăș, Will Moroski.
‎Așa arată acum.
‎Luați de aici!
‎Will Moroski arată ca un zeu grec.
‎Pectorali, abdominali, chiloți umflați.
‎Nu-mi pot lua gândul de la Will Moroski.
‎Uneori, când e târziu și stau în pat…
‎Îmi scot telefonul.
‎Și încetul cu încetul…
‎mă uit peste profilul lui Will.
‎Beena se trezește
‎și mă întreabă: „Te uiți la…
‎OnlyFans?”
‎„Nu, doar…
‎la Will.
‎Mă bucur mult pentru el.
‎Dar e deprimant.”
‎Dar tot nu m-a deprimat ‎mai mult ca nenorocita aia de poză
‎a lui Kumail Nanjiani.
‎Bag pula-n poza asta!
‎Nu aplaudați poza asta! Să nu îndrăzniți!
‎E un atac la persoană! Nu!
‎Când a publicat poza asta,
‎s-a luat de toți indienii de aici,
‎înțelegeți?
‎S-au luat de toată lumea. ‎„Ce zici? Eu sunt Kumail.
‎Ce faci? Eu sunt din Karachi. ‎Tu ce faci cu viața ta?”
‎„Muie, Kumail!
‎Cum îndrăznești să le dezvălui albilor ‎cum putem să arătăm?”
‎De asta îl ador eu pe Aziz.
‎Îl iubesc!
‎A ridicat ștacheta ‎până unde trebuie, înțelegeți?
‎1,57 metri, solid ca un‎ laddu‎. ‎Mănâncă paste toată ziua.
‎Îi plac la nebunie.
‎„Ce bine! Paste! ‎Rigatoni‎!
‎Da!
‎Rigatoni‎!”
‎Bagă în tine, grasule!
‎Până nu mai poți!
‎Crezi că pot să mănânc paste ‎când există așa ceva?
‎E hărțuire cibernetică!
‎Cineva să-l scoată din peisaj.
‎Distrugeți-l!
‎Deci ajungem la sală și…
‎Eu, fratele Eric ‎și toți prietenii de la moschee.
‎Omul ridica 180 de kilograme.
‎Eu, șapte.
‎„Încetul cu încetul, se fabrică oțetul.
‎Muncă și progres.
‎O să reușești! Hai, Hasan!”
‎El îmi zice: „Stai! Hai încoace!”
‎„Ce-i, Eric? ‎Ai creatină? Glutamină? Mă bag.”
‎„Gura!
‎Toți de la moschee! Veniți aici imediat!”
‎Toți imigranții de acolo se uită la el:
‎„Ce-i, Eric?”
‎„Veniți încoace, băieți! Hai!
‎Vreau să vă pun o întrebare.
‎V-ați gândit vreodată la…
‎jihad?”
‎„Poftim?
‎Credeam că vrei să ne bați!”
‎Imaran, un prieten bun, fuge la toaletă.
‎L-am întrebat ce are. ‎„E nebun, frate!
‎Hasan, e nebun!
‎Hasan!
‎S-a radicalizat?”
‎„Imaran, Eric e polițist!
‎E un ‎kamala‎, vrea să ne momească. ‎Ce tot zici acolo?”
‎„Nu! Mai bine chemăm poliția!”
‎„Nu, nu chemăm poliția! ‎Hai să ne distrăm cu Eric!”
‎Mă duc și apuc greutățile de 9 chile.
‎Mă duc la el și-l salut. ‎„Ce-i?”
‎„Auzi? Știi ce plănuiesc să fac?”
‎„Ce?”
‎„Școala de pilotaj.”
‎Apoi aud sirena de poliție.
‎Mă uit pe geam. ‎În parcare sunt 15 mașini de poliție.
‎Imaran i-a chemat. ‎Polițiștii intră cu forța în sală.
‎Trec de fratele Eric și mă înhață pe mine!
‎Mă scot afară ‎și mă dau cu capul de capotă.
‎Lucrurile s-au complicat.
‎Nu-s făcut pentru așa ceva. Sunt firav.
‎Cum stăteam cu capul pe capotă,
‎văd că toți prietenii de la moschee ‎sunt aliniați pe bordură.
‎Îi aud pe polițiști cum vorbesc.
‎Vor să mă ducă la interogații.
‎E serios de tot. Deodată aud o portieră.
‎Mă observă ‎o colegă din liceu, Elena Cervantes.
‎E super tare.
‎„Hasan?”
‎Știți cât de greu e să vorbești cu o fată ‎când ai capul pe capotă?
‎„Elena!
‎Ce mai faci?
‎Ce cauți aici?”
‎Mă întreabă: „Vinzi cumva…
‎droguri?”
‎„Nu!
‎Terorism.”
‎Începe să râdă.
‎Râde toată lumea din parcare.
‎În afară de polițiști.
‎Asta-i prima glumă care mi-a ieșit.
‎Și m-am simțit grozav!
‎Nu credeam că pot să dețin controlul.
‎Când mi-a ieșit gluma aia, ‎am preluat controlul.
‎Eric simțea că lumea râde de el.
‎„Băga-mi-aș!
‎Puștiul nu e de la Al-Qaeda.
‎E doar un bulangiu.”
‎Așa și-a dat seama că-s american.
‎Eram un bulangiu.
‎Trec câțiva ani, da?
‎Sunt înapoi acasă, cu tata, ‎care face aceeași chestie
‎ca toți pensionarii.
‎Se uită la știri ca să comenteze.
‎Știți ce zic?
‎În noaptea aia se uita
‎la o investigație.
‎Cică după atacurile de pe 11 septembrie,
‎agenții FBI puteau să se infiltreze legal ‎în comunitatea musulmană
‎cu o lege numită ‎Patriot Act‎.
‎Uneori obligau copiii ‎să dea mărturii false.
‎În seara aia ‎vorbeau despre un agent sub acoperire
‎din Irvine, California.
‎„Tată!
‎Ce poveste misterioasă!
‎Cum ți se pare?”
‎„Cine ar fi atât de prost
‎încât să invite în casă un agent federal?”
‎Craig Monteilh este un cameleon uman și a fost condamnat pentru escrocherie.
‎Când lucra la FBI, s-a prefăcut că se convertește la Islam
‎ca să lupte cu terorismul.
‎Ca antrenor personal, îi convingea pe oameni
‎să i se confeseze.
‎„Uite cine-i acolo, tată!
‎Bunul nostru prieten, fratele Eric!”
‎El îmi răspunde: „N-ai fost atent, Hasan?
‎Nu-l cheamă Eric.
‎Îl cheamă Craig!”
‎După câțiva ani, ‎am aflat că bănuiala mea era corectă.
‎După ‎Patriot Act‎, ‎agenții puteau să ne urmărească.
‎Și obțineau mărturii false de la copii.
‎În Dearborn, Michigan.
‎În Chicago.
‎În New York City, la NYU.
‎Apoi am aflat că în Lodi, California, ‎un orășel vecin,
‎trăia un puști de 16 ani, ‎pe nume Hamid Hayat.
‎A dat o mărturie falsă.
‎L-au condamnat la 20 de ani de închisoare.
‎De abia a ieșit în iunie.
‎Are 36, suntem de o vârstă.
‎Mă gândesc des la Hamid.
‎„Dacă făceam la fel ca Hamid ‎în seara aia?”
‎Obrăznicia mi-a salvat viața.
‎De asta, când am avut șansa să-mi fac
‎propriul spectacol pe Netflix,
‎l-am denumit ‎Fii patriot!
‎Așa m-am răzbunat eu ‎pe fratele Eric, înțelegeți?
‎O să botez spectacolul ‎după legea cu care ne-ai spionat.
‎În ‎Fii patriot!‎, eu controlam situația.
‎Așa că m-am gândit ‎să mă iau de toată lumea.
‎E spectacolul meu, nu?
‎Dictatori, autocrați, religie…
‎Când jurnalistul Jamal Khashoggi ‎de la ‎Washington Post
‎a fost ucis în consulatul saudiților,
‎am găsit material pentru primul episod.
‎Am avut o abordare neortodoxă.
‎Mai țineți minte?
‎„Alo, saudiții! E băiatul vostru, Hasan.”
‎Surpriză!
‎Nu-i frumos să ucizi.
‎La care saudiții: ‎„Ai întrecut măsura, Minhaj!”
‎Netflix are probleme după ce-a decis
‎să retragă episodul care-l critica
‎pe prințul Mohammed bin Salman.
‎Oficialii saudiți au invocat articolul 6 din legea pentru atacurile cibernetice.
‎Ce lege încălcasem?
‎Era în arabă, ‎așa că am pus-o în Google Translate.
‎Se pare că am încălcat articolul 6 ‎din legea atacurilor cibernetice.
‎Puteam primi cinci ani ‎într-o închisoare saudită.
‎Știu.
‎Cumva, CNN a nimerit povestea.
‎Iar după aia, ‎lucrurile au luat-o razna și mai tare.
‎Nu era prima oară când mă luam de saudiți.
‎N-am mai spus-o public,
‎dar cu mult timp ‎înainte de tevatura cu Netflix,
‎am vrut să-i iau un interviu ‎prințului Arabiei Saudite.
‎Serios! Venise în New York
‎și se ducea la niște întâlniri dubioase.
‎S-a întâlnit cu Michael Bloomberg
‎la Starbucks, în Times Square.
‎Mai țineți minte? ‎Uitați-vă ce față avea Bloomberg!
‎„Bun-venit la Starbucks, Măria Ta!
‎Dacă doriți să vă căcați, ‎codul este 2332.”
‎Bun.
‎Prințul în New York.
‎Băiatul vostru tot acolo.
‎Am zis să-mi încerc norocul.
‎Să-i trimit câteva mesaje. ‎Putea să iasă amuzant.
‎Beena avea altă părere.
‎Ea și-a luat doctoratul,
‎iar eu fac comedie în PowerPoint.
‎Îmi zice: „Nu-i supăra pe saudiți, Hasan!
‎Sunt periculoși.”
‎I-am zis că știu.
‎„Vorbesc serios!
‎Nu mai face interviul!”
‎„Bine, nu-l mai fac.”
‎Chiar vorbeam serios.
‎Dar după a plecat.
‎„Hai totuși ‎să-i trimit o scrisoare Moșului!”
‎Așadar: „Dragă Arabia Saudită.
‎Sunt Hasan Minhaj. ‎Vreau un interviu cu prințul…”
‎Trimis! Mi-au răspuns imediat.
‎„Dragă Hasan, ți-am citit scrisoarea.
‎Te rugăm să vii la ambasadă.”
‎Ia te uită!
‎Ce politicoși sunt!
‎Nu-s prost. ‎Nu i-am zis lui Beena ce-am făcut.
‎Nu-s dobitoc. Nu i-am spus soției.
‎I-am zis lui Jim, producătorul.
‎Vreau să fiu sincer cu voi. ‎E o diferență mică
‎între o ambasadă și un consulat,
‎dar, oricum, n-ar trebui să te omoare.
‎Așa că plec cu Jim din New York ‎spre Washington, D.C.
‎La trei străzi de noi era ambasada.
‎Eram gata să intrăm. ‎„Să-i dăm drumul, Jim!
‎Să înceapă interviul!
‎Ei dictează prețul la benzină. ‎Hai să ne luăm de ei!”
‎La care el: „Nu mai dansa, idiotule!
‎Intrăm în altă țară, cretinule!
‎Fii și tu mai respectuos!”
‎„Auzi, Jim?
‎Tu să fii respectuos!
‎Ești în America, Jim.
‎N-o să se ia de mine, Jim.
‎Sunt cetățean american.”
‎„Nu te mai ține de coaie!
‎Chiar e altă țară.
‎Ușa aia de acolo
‎e ca un tunel verde din Super Mario Bros.
‎Înțelegi?
‎Suntem în America.
‎Intrăm pe ușă… Arabia Saudită.
‎America. Arabia Saudită.”
‎Și chiar așa era.
‎Gen…
‎Arabia Saudită.
‎Deci am intrat în Arabia Saudită.
‎Aur, candelabre, marmură…
‎Servitori indieni.
‎Eram uimit.
‎„Ați reușit!
‎Aveți servitori indieni.”
‎Era atât de autentic că…
‎În Orientul Mijlociu,
‎indienii, pakistanezii, bengalezii ‎și cei din Sri Lanka fac treaba.
‎Suntem mexicanii Orientului Mijlociu.
‎Avem oamenii noștri de culoare.
‎Așa au apărut clădirile alea.
‎Singurii care își bat joc mai rău ‎de indieni decât saudiții
‎sunt englezii.
‎Faza e că ne place ‎să fim batjocoriți de englezi.
‎Parcă și văd un uncheș indian: ‎„Londra! Ce frumos!
‎Uită-te cum arată!
‎Vărul meu trăiește în Londra! ‎Uită-te la Regină!”
‎„Mai dă-o în pula mea de regină! ‎Ce tot zici acolo?”
‎E o nebunie.
‎Mama are în dormitor o poză
‎de la nunta mea cu Beena.
‎Lângă poza asta e una cu prințesa Diana!
‎„Mamă!
‎A murit în 1997.
‎Sunt fiul tău.
‎Cum mă compari cu ea?”
‎„N-o cunoști, Hasan.”
‎„Dar tu o cunoști, mamă?”
‎„Era atât de frumoasă!
‎Avea o soacră așa răutăcioasă!
‎Și un soț tare aspru.”
‎„Te descrii cumva pe tine, mamă?”
‎Intru cu Jim în ambasadă și luăm loc.
‎Apare o delegație saudită.
‎Cincisprezece reprezentanți ‎ai familiei regale.
‎Ei dictează prețul la benzină.
‎Șeful delegației dă o tură ‎și se așază în fața noastră.
‎„Dle Minhaj.
‎Vă mulțumim din suflet
‎pentru scrisoare.
‎De ce vreți să faceți un interviu ‎cu prințul moștenitor?”
‎Ați fost vreodată în Golf?”
‎Jim îmi zice: „Nu face vreo glumă!”
‎„De ce să glumesc, Jim?
‎Deci…
‎la un moment dat ‎am primit un job în Dubai.
‎Când am ajuns, mi-au pus un mop în mână.”
‎„Vă place să glumiți?
‎Să observați detalii?
‎Uitați ce am observat eu, dle Minhaj!
‎Țara dvs. natală nu e ca a mea.
‎Saudiții…
‎n-au fost conduși niciodată de britanici.”
‎„Nu!
‎Ați înțeles greșit.
‎Părinții mei sunt din India, da?
‎Dar eu…
‎Eu sunt american.”
‎„Cum ziceam, dle Minhaj.
‎Pe noi nu ne-au condus englezii niciodată.
‎Nimeni nu ne face morală. ‎Nimeni nu face glume pe seama noastră.
‎Succes cu spectacolul, dle Minhaj!
‎O să-l urmărim cu interes.”
‎Apoi ne conduc la ieșire.
‎Ne urcăm în tren.
‎Nu vorbim unul cu altul.
‎Ne întoarcem în New York. ‎Eu îmi scot telefonul.
‎Aveam mesaje de la toți colegii. ‎„Ești bine?”
‎„Ai văzut știrile?” ‎„Care știri?”
‎„CNN, ultima oră.
‎Jamal Khashoggi de la ‎Washington Post ‎a fost ucis într-un consulat saudit!”
‎„Băga-mi-aș! Tocmai am fost la ei!”
‎Fug la apartament, ‎închid ușa și pun zăvorul.
‎„Acum sigur nu mai intră.”
‎Mă întorc și o văd pe Beena.
‎„Doamne, Hasan! Ai văzut știrile?
‎Jamal Khashoggi a fost ucis ‎într-un consulat saudit.
‎Ce bine că nu te-ai întâlnit ‎cu saudiții, nu?”
‎„Exact!
‎Ar fi fost un gest prostesc.”
‎Mă simțeam ca un căcat. ‎Extrem de vinovat.
‎Cum scap de sentimentul ăsta? Gata, știu!
‎Când faci ceva rău,
‎trebuie să continui cu un gest frumos.
‎Așa scapi de fapta rea.
‎Mă uit și văd un morman de vase. ‎„Bun!
‎Cu cât le frec mai tare, ‎cu atât scade minciuna.”
‎Mă pun serios pe spălat.
‎„Nu ești om rău! Uite, faci treabă!”
‎Iar Beena mă vede și începe să-i placă.
‎Face: „Bună!”
‎Iar eu: „Bună!”
‎Apoi mă strânge de braț și face: ‎„Hasan… Bună!”
‎„Bună!”
‎Apoi mă strânge și mai tare.
‎„Hasan, ți-am zis «Bună!»
‎E genul ăla de «Bună!»”
‎Îmi sfâșie hainele ‎și mă împinge pe canapea.
‎Sunt ‎nunga putunga‎ pe canapea!
‎Sunt gol-pușcă!
‎Totul pentru niște vase spălate. ‎Așa pretenții mici are.
‎Dar toată chestia asta ‎se bazează pe o minciună.
‎Ce să fac în momentul ăsta? ‎Să-i dau un pumn? „Oprește-te!
‎Nu putem face așa ceva!
‎Căci eu am limbă de șarpe!”
‎Nu!
‎Trebuie să profiți de șansele din viață!
‎Chiar dacă se bazează pe-o minciună.
‎Așa că trecem la treabă.
‎O scenă
‎monogamă
‎fierbinte!
‎Săptămâna următoare ‎am lansat episodul cu saudiții.
‎Mai încolo
‎l-au văzut și ei.
‎L-au interzis.
‎După încă o săptămână, mă trezesc,
‎mă uit la telefon și aflu ‎că e popular în toată lumea.
‎Deschid Twitter și-mi dau seama
‎că am belele mari.
‎Apoi începe să urce.
‎„La naiba!
‎O să mă dea afară!”
‎Apoi îi întrec pe cei de la BTS. ‎„La naiba!
‎Cred că devin…
‎faimos.”
‎Aprecieri, comentarii, distribuiri…
‎Dați-mi-le pe toate!
‎Tuturor trebuie să le pese de mine
‎fără vreun motiv anume!
‎Timp de o zi, m-am simțit
‎ca Pete Davidson!
‎La naiba!
‎Dumnezeule!
‎Social media mă vrăjise. ‎Nu-mi păsa de amenințări.
‎Scot telefonul: ‎„Să nu vii niciodată în Arabia Saudită!”
‎Emoji cu săbii.
‎Și o piersică.
‎„Vrei să mori, Khaled?
‎Asta pățim ‎dacă-ți bagi sabia în piersica mea!”
‎Eram influent pentru prima oară în viață.
‎Îmi îndeplinisem visul.
‎Iar când ai influență, ‎toți vor să-ți fie prieteni.
‎A doua zi mă sună o editoare de la ‎Time‎.
‎„Bună! Sunt de la revista ‎Time‎. ‎Ești Hasan Minhaj?”
‎„Da, eu sunt.”
‎„Vrei să fii în topul celor mai influenți ‎100 de oameni din lume?”
‎„Ador topurile.”
‎Sunt cu Beena la petrecerea Time.
‎Mă vede editoarea. ‎Poartă o rochie ridiculă.
‎„Doamne, scumpule! Mulțumesc!
‎Mulțumesc din suflet că ați venit
‎la petrecerea noastră modestă.
‎Avem 100 de locuri ‎pentru 100 de influenceri.
‎Tu ești unul din ei.”
‎„Tare, dar…
‎locul ăsta de ce e gol?”
‎„E locul lui Loujain, dragule.”
‎„Al cui?”
‎„Al lui Loujain. E o activistă saudită
‎care e torturată ‎pentru că a condus în țara ei.
‎Evident, ea nu poate veni.
‎Așa c-am zis ‎să-ți dăm ție locul pentru curaj.”
‎„Ce curaj?”
‎„Faci un toast după Dwayne?”
‎„După cine?” „După The Rock”. ‎Omul urcă pe scenă.
‎„Salut! Ridic paharul ‎pentru Teremana Tequila și trapezii mei.”
‎„Da!
‎Te votăm ca președinte!”
‎„Aplauze pentru Hasan!”
‎Urc pe scenă: „Salut!
‎Mersi că m-ați invitat ‎la petrecerea asta iluminată.
‎Am făcut un episod despre Arabia Saudită.
‎Haideți s-o cinstim ‎pe cea care nu poate fi cu noi!
‎O cheamă Loujain. ‎Ea ar trebui să fie pe locul ăla.”
‎Apoi aud o ușă.
‎Din umbre pășește un individ.
‎Iar în cameră apare
‎Jared Kushner.
‎Care, apropo, îl are pe WhatsApp
‎pe prințul moștenitor din Arabia Saudită.
‎Omul vede locul liber.
‎Scaunul simbolic al lui Loujain.
‎Vine și se așază pe scaunul ei.
‎Pe mine mă lovește Adderallul.
‎„O să-l fac praf pe fraier!”
‎Iar Beena îmi vede ochii. ‎„Hasan, nu întrece limita!”
‎„Prea târziu, Beena.
‎„O schimbare neașteptată, ‎doamnelor și domnilor.
‎Vedeți voi…
‎Știu că vorbeam de Loujain, dar ce-ar fi
‎dacă cineva de aici ‎l-ar cunoaște pe prințul moștenitor
‎și ar putea s-o scoată din închisoare?”
‎Și mă uit la Jared Kushner.
‎Știu că sunt mulți oameni puternici aici
‎și ar fi incredibil dacă
‎un anume demnitar înalt de la Casa Albă
‎i-ar putea da prințului un mesaj pe WhatsApp
‎ca să-i ceară s-o elibereze. Nu merită soarta asta.”
‎„Și uite care-i cea mai tare parte, ‎domnule demnitar.
‎Nimeni nu poate da vina pe tine.
‎WhatsApp codează conversațiile.
‎N-ar afla nimeni.
‎Seară frumoasă!”
‎Mă așez. Nu râde nimeni.
‎Mergem la mașină. Beena e furioasă.
‎„Ai luat-o razna, Hasan!”
‎„Iubito…
‎deschide telefonul!
‎Aprecieri, comentarii, distribuiri!
‎Iar sunt pe primul loc!”
‎Las comentariile să curgă.
‎„Hai la tati! Dați-le pe toate!
‎Vreau toată gloria!
‎Umpleți hăul lăsat de părinții mei!
‎Delicios!”
‎Ea îmi zice: ‎„Înțeleg. Ai făcut-o pentru activiști.”
‎„Da.
‎Lista e activă.”
‎„Îți pasă de problemele astea ‎doar când ești filmat.”
‎„Da, știu.
‎Nu-i faci poză, nu există.”
‎Nu mă judecați!
‎Sunteți la fel ca mine.
‎V-am urmărit toată seara.
‎Tremurați fără telefon.
‎Vi le-am luat.
‎Vorbesc acum cu tine.
‎Nu poți să surprinzi momentul. ‎S-a întâmplat sau nu?
‎Trebuie să-l ții minte ca orice terminat?
‎Câte aprecieri ai adunat pentru o poză?
‎Optzeci și șase.
‎Optzeci și șase?
‎Optzeci și șase.
‎Eu mă omoram dacă luam atâtea.
‎Știți câte aprecieri ‎mi-a adus faza cu Kushner?
‎Am primit 347.391 de aprecieri.
‎După ce guști cocaina…
‎Metamfetamina din social media.
‎Fentanilul Facebook-ului.
‎Nu mai puteam să mă opresc. ‎Aș fi murit pentru aprecieri!
‎Gata, știu! Hai să ne luăm ‎de toți dictatorii din lume!
‎Bolsonaro, Brazilia. Hai după el!
‎Duterte din Filipine. Hai și după el!
‎Ca să fac mișto de indieni, ‎am mers la marșul lui Trump din Houston.
‎Credeți că am reușit acum?
‎Da, eu așa cred.
‎Hasan!
‎Ești împotriva indienilor!
‎Fiți serios!
‎N-ai respect pentru India, Hasan!
‎Modi! Hai Modi!
‎Știu că ești din Sacramento!
‎De acolo sunt!
‎Mi-e rușine că ești din Sacramento!
‎Ar trebui să-l respecți pe Modi! ‎Să respecți India și hindușii!
‎Vreau să fac o poză cu tine.
‎Toată lumea iubește influența!
‎Chiar și uncheșii indieni!
‎O pun pe Instagram și iar iau platina!
‎Mă întorc în New York City.
‎Duc fetița la plimbare.
‎Toată lumea mă cunoaște.
‎Vin spre casă, mă vede portarul
‎și-mi zice: „Stai, Hasan!
‎Ar trebui să-l respecți pe Modi!
‎Să respecți India
‎și hindușii!”
‎„Carlos, ești din Puerto Rico.”
‎„Da, dar ți-am văzut ‎postările de pe Instagram.
‎Sunt amuzante!
‎Ai scrisori de la fani.”
‎„Dă-le-ncoace, Carlos!”
‎Îmi dă un vraf de scrisori și deschid una.
‎O întorc și iese un praf alb din ea, ‎care cade în cărucior…
‎pe umărul fetei mele.
‎Pe gât, pe obraji.
‎Ea se uită la mine.
‎Urc și îi spun lui Beena.
‎Acum nu mai pot să mint.
‎Dăm fuga la NYU,
‎dar de data asta mergem la Urgențe.
‎Când văd fetița, ‎doctorii smulg hainele de pe ea
‎și o duc de acolo.
‎Eu și Beena așteptăm ore întregi
‎fără să vorbim.
‎Pe la miezul nopții, vine o asistentă ‎cu fata mea.
‎Lângă ea e un polițist.
‎Polițistul bagă mâna în buzunar
‎și scoate o pungă de plastic
‎plină cu praf alb.
‎„Aveți mare noroc, dle Minhaj.
‎Nu e antrax…
‎Dar, din experiența mea,
‎fazele astea nu apar din senin.
‎Trebuie să vă întreb ceva.
‎De cine Dumnezeu v-ați luat?”
‎„De toată lumea.”
‎„Și chiar e musai?”
‎„Nu știu.
‎Nu știu de ce mă port așa.”
‎Îi dau fetița lui Beena.
‎Dau s-o iau și eu în brațe,
‎dar Beena nu mă lasă s-o ating.
‎Simt că mor.
‎Ajungem acasă, lasă fata jos
‎și îmi zice: „Nu-ți spun ‎decât o singură dată.
‎Apoi n-o să mai vorbim despre asta.
‎Tot ce s-a întâmplat în seara asta
‎a fost din cauză că ai ales influența ‎în detrimentul copiilor.”
‎„Ce copii?
‎Ai zis «copii»?”
‎„Sunt însărcinată.”
‎„Există o continuare?
‎Arjun avea dreptate?
‎E doar un osteopat!”
‎„Zici ce-ți trece prin cap pe scenă,
‎iar noi suportăm consecințele.
‎Chiar n-ai nicio limită, Hasan?
‎Ai întrecut orice măsură.
‎Mă doare în fund că ‎Time ‎crede că ești influencer.
‎Dacă-mi mai pui copiii în pericol, ‎te părăsesc instant.”
‎E verișoara ei.
‎Situația era gravă.
‎Beena avea dreptate.
‎E ciudat. Prima glumă pe care am zis-o ‎mi-a salvat viața.
‎Iar acum fetița mea aproape c-a murit ‎din cauza glumelor.
‎Avea dreptate. Pierdusem controlul.
‎Nu voiam să ajung un nou Tupac.
‎Vreau să apuc ‎să mă văd redistribuit pe Twitter.
‎Vreau să fiu Puffy, nu Tupac.
‎Vreau să trăiesc și să văd ‎cum se sting talentele în jurul meu.
‎Ăsta-i visul!
‎Beena îmi zice: „Știi ce e cel mai trist?
‎Toată lumea te cunoaște, nu? ‎Ești ca tipul din ‎Log Kia Kahenge‎.
‎Nu-ți pasă «ce crede lumea despre tine».
‎Dar eu știu cine ești, nemernicule.
‎Știu că-ți pasă ‎ce crede lumea despre tine.”
‎„Cum să nu-mi pese?”
‎De fiecare dată când mă uit la telefon, ‎văd ce ziceți despre mine.
‎Deschid telefonul și văd tot!
‎„De ce Hasan Minhaj ‎arată ca un raton pe Adderall?”
‎Am văzut comentariul!
‎„De ce personajul ăsta din desene ‎arată ca Hasan Minhaj?”
‎L-am văzut!
‎„Fetele de culoare ‎se luptă pe Hasan Minhaj la dietă.”
‎L-am văzut!
‎Și m-a rănit!
‎Pentru că-i adevărat, nemernicule!
‎Chiar arăt ca un raton pe Adderall.
‎Dar știți ce înseamnă asta?
‎Dacă eu văd ce scrieți despre mine,
‎atunci văd și regii.
‎Gândiți-vă un pic!
‎Vladimir Putin.
‎Narendra Modi.
‎Fratele Eric.
‎Prințul moștenitor.
‎Prințul din Bel Air.
‎Nu vor să fie luați la mișto.
‎De asta îmi place să fiu un măscărici.
‎Oricât de mulți bani, ‎putere sau faimă ai avea,
‎de miștouri tot nu poți scăpa.
‎Dar Beena avea dreptate.
‎Trebuia să am o limită.
‎„O să-mi răscumpăr greșeala
‎așa cum face orice tată de căcat.
‎O să cumpăr iertarea fiicei mele.”
‎Ne urcăm în Honda Odyssey. ‎Eu, Beena și fetița.
‎Mergem la școală a doua zi.
‎Ghiciți ce zi e?
‎Nu-i ziua cu poze!
‎E târgul de cărți Scholastic!
‎Da! Mai țineți minte
‎carnavalul ăsta de capitalism?
‎Pe ușă intra tipul de la Scholastic.
‎„Cât de mult ‎vă iubesc părinții voștri, copii?
‎Unii din voi o să primească cărți. ‎Alții, doar rigle.”
‎Nu!
‎Îi zic fetiței: ‎„Scumpo, tati o să cumpere tot.
‎Îți iau toate cărțile.”
‎Baby-Sitters Club‎, tot setul. ‎Goosebumps‎, toate numerele.
‎Dr. Seuss‎, la fel. Chiar și alea rasiste.
‎Le iau și zic: „Uitați-vă câte sunt!
‎Uită-te la ele, Connor!”
‎„Bravo ție, Hasan!”
‎„Care-i problema ta, Connor?
‎Tot anul am încercat ‎să mă apropii de tine și nu m-ai lăsat.
‎Cu ce te ocupi de fapt?”
‎„Spre deosebire de tine, dle Hazliu, ‎eu am o slujbă adevărată.
‎Lucrez la Alden Global Capital
‎pe partea de achiziții strategice ‎și preluări de investiții.
‎Poate mi-ai văzut profilul de LinkedIn.”
‎„Eu sunt comedian, Connor.
‎Nu intrăm pe LinkedIn.
‎Cu ce te ocupi?”
‎„Împrumutăm bani ca să cumpărăm companii.
‎Concediem pe aproape toată lumea,
‎apoi le vindem pe profit.
‎Totul datorită mie.”
‎„Bun, deci furați, nu?”
‎„Tu îmi zici mie de furt?
‎Poate ar trebui ‎să discutați cu fata voastră.
‎E o hoață.”
‎Mă întorc și o văd ‎cum își îndeasă cărți în rucsac.
‎E pe cale să iasă de la târg.
‎Doar eu pot s-o cert.
‎„Ce facem, Beena?”
‎Mă apucă de braț și-mi zice: ‎„Fă-l praf, Hasan!”
‎Mă întorc la el: „Nu, Connor, nu fură.
‎Face o «achiziție strategică» de cărți.
‎Le vindem pe profit.”
‎A doua zi mă duc la birou: ‎„Producători! Lume!
‎Spuneți-mi tot ce știți ‎despre Alden Global Capital!
‎Episodul ăsta e pentru familia mea.”
‎Producătorii îmi zic: ‎„Firma se ocupă cu preluări de…”
‎„Investiții?” ‎„De unde știi?”
‎„De la târgul de cărți Scholastic.”
‎„Da, bine, deci…”
‎Connor și șeful lui, Randall Smith,
‎atacă posturile de știri din țară.
‎Au concediat pe aproape toată lumea, ‎au vândut terenul
‎pentru profit,
‎iar Randall Smith ‎a cumpărat 16 vile cu banii.
‎Una din ele e pe strada
‎lui Jeffrey Epstein.
‎V-a luat pe voi Adderallul.
‎„Producătorii mei!
‎Am o idee.
‎Hai să punem panouri
‎unde acționează Alden Capital
‎și să scriem pe ele ‎«Randall Smith iubește pedofilii.»
‎În Salt Lake City, Utah. ‎În Raleigh, Carolina de Nord.
‎În Miami, Florida.
‎Să vadă toată lumea!”
‎A doua zi mă sună Sam, ‎șeful avocaților de la Netflix.
‎Era căcat pe el de frică.
‎„Ai înnebunit, Hasan?
‎Renunță la panouri! Nu-i amuzant!
‎E calomnie!”
‎„Calmează-te, Sam!
‎Ești avocat.
‎Habar n-ai ce-i amuzant.”
‎L-a deranjat. Zice: ‎„Chiar dacă ai dreptate,
‎tot nu poți face așa ceva.
‎Nu întrece limita!”
‎„De ce nu, Sam?”
‎„Bună întrebare, Hasan.
‎Potrivit legilor americane,
‎există standardul persoanei rezonabile,
‎conform căruia o glumă nu-i o calomnie
‎dacă e văzută ca atare ‎de o persoană rezonabilă.
‎Iar Curtea Supremă a stabilit
‎că majoritatea americanilor ‎sunt rezonabili, cu o inteligență medie.”
‎„Nu știu cum ai calculat tu, Sam,
‎dar cred că americanul de rând
‎are o inteligență sub medie.”
‎„Instanțele nu-s de părerea asta.
‎Au o părere mai bună despre oameni.
‎Cum ar trebui să ai și tu.”
‎„Mi-ar plăcea să trăiesc în lumea asta.
‎E exact cum îmi doresc.”
‎Vreau să mă vadă oameni rezonabili.
‎Vreau să pot trece ‎de la satiră la sinceritate
‎și să fiu sigur că vă prindeți.
‎Că n-o să scoateți din context.
‎Totul se bazează pe încredere.
‎De ce credeți ‎că suntem într-un parc de skateri?
‎Arăt ridicol!
‎Totul se bazează pe încredere.
‎Eu am încredere în voi, iar voi, în mine.
‎De asta v-am luat telefoanele.
‎Trebuia!
‎Nu vă cunosc!
‎Dar vă și cunosc.
‎Sunt multe lucruri care-mi vin în cap, ‎dar mi-e teamă să le spun.
‎Trebuie să am încredere în voi.
‎Pot, Brooklyn?
‎Pot să am încredere?
‎Bine, atunci. Vă zic.
‎Toată lumea iubește Starbucks,
‎dar eu urăsc că au un ceai ‎care se numește ‎Chai‎!
‎Chai‎ înseamnă ceai!
‎I-ați zis „ceai de ceai”, idioților!
‎„Vrei niște pâine ‎naan‎, frate?”
‎„Du-te-n pula mea!
‎Băga-mi-aș!”
‎Priyanka Chopra a avut o nuntă falsă.
‎De ce nu recunoaștem?
‎Cine s-ar căsători pe bune cu Nick Jonas?
‎Malala mă urmărește pe Instagram.
‎Iar eu n-o urmăresc pe ea!
‎Acum doi ani, cineva m-a întrebat ‎ce pronume folosesc
‎la o întâlnire
‎și m-am speriat.
‎I-am răspuns: „Eu.”
‎Îmi pare rău!
‎Dar eu chiar sunt eu!
‎Iar voi sunteți voi!
‎Și noi suntem noi!
‎Eu asta cred.
‎Nu cred că e moral
‎să te folosești de banii altora
‎ca să cumperi ceva ce nu-ți aparține,
‎iar apoi să faci bani din asta
‎și să distrugi viețile unor oameni săraci.
‎Așa că am zis: „Bine, Sam.
‎Dau jos panourile.
‎Dar dacă fac un material de 30 de minute ‎despre fondurile de investiții
‎și bag acolo gluma?”
‎Bineînțeles că nu spun
‎că Randall Smith e un pedofil
‎sau că vrea să protejeze pedofilii.
‎Vedeți?
‎Nu e adevărat.
‎Sam îmi zice: „Da.
‎Cred că ar merge.”
‎Scoatem episodul!
‎Săptămâna următoare ‎sunt cu fetița la plimbare.
‎Mă vede Carlos și-mi zice: ‎„Ai primit o scrisoare.”
‎„Bag pula, Carlos! Deschide-o tu!”
‎O deschide și face: ‎„Căcat! Te dau în judecată!”
‎„Dragă dle Minhaj, îți scriem ‎din partea lui Randall Smith
‎în legătură cu ‎Fii patriot!‎, ‎spectacolul dvs. de «comedie».”
‎Nu m-a deranjat datul în judecată,
‎ci ghilimelele de la „comedie”.
‎Parcă n-aș fi comedian.
‎„El e băiețelul meu, e «DJ».”
‎„«Spectacolul» dumneavoastră…” ‎Chiar e un spectacol!
‎„…l-a acuzat că este pedofil.”
‎N-am zis așa ceva.
‎„Prin prezenta, solicităm retragerea ‎afirmațiilor calomniatoare.
‎Așteptăm vești din partea dvs.”
‎„Sam, ai promis ‎că toți americanii sunt rezonabili.
‎Ziceai să am încredere în ei. Ce fac?”
‎Îmi zice: „Ușurel, Hasan! ‎Hai la mine în birou!
‎Iubesc momentele astea!”
‎Mergem în birou. ‎Acum îl luase pe el Adderallul.
‎De fapt, era cocaină.
‎Fiți atenți! ‎„Către Randall Smith & Counsel.
‎Suntem echipa juridică ‎a lui Hasan Minhaj.”
‎„Fără ghilimele! Bravo, Sam!”
‎„Acuzațiile de calomnie ‎aduse de dl Smith nu au valoare juridică.
‎Permite-ți-mi să vă explic
‎jurisprudența
‎glumelor.
‎În primul rând, ‎Fii patriot!‎ este o comedie.
‎Spectatorii rezonabili înțeleg ‎că Minhaj folosește glume,
‎satiră și parodii.
‎A doua eroare fundamentală ‎este că nu ați înțeles contextul.
‎Când glumește, dl Minhaj face ochii mari ‎și rotește brațele.
‎După cum știți, ‎lumea spune că dl Minhaj arată…
‎ca un raton pe Adderall.”
‎Fiți rezonabili!
‎„Curtea Supremă a stabilit că audiența…”
‎Adică voi!
‎Nu sunteți proști.
‎Știți să faceți diferența ‎între satiră și sinceritate.
‎Știți când glumesc. ‎Știți când sunt serios.
‎Dragi osteopați,
‎Știu că sunteți doctori buni.
‎Dar 86 de aprecieri nu-s suficiente!
‎„Vă sugerăm să revedeți ‎episodul cu pricina.
‎Dacă doriți ca dl Minhaj ‎să-și retragă declarația și să spună
‎că dl Randall Smith nu iubește pedofilii,
‎vă rugăm să ne contactați.
‎Așteptăm vești din partea dvs.”
‎„Gata, Sam!
‎Trimite-o!”
‎Ghici ce?
‎Nu ne-au mai scris niciodată.
‎Mă duc acasă la Beena. ‎Am scrisoarea în mână.
‎„Am greșit, iubito.
‎O fi Sam avocat, dar chiar e amuzant.
‎Înrămează scrisoarea asta!”
‎După ce-o citește, zice:
‎„E o scrisoare frumoasă.
‎Scrisorile astea nu mă sperie.
‎Ci următoarea scrisoare urâtă.
‎Și următoarea după ea.
‎Asta mă îngrijorează.”
‎„Nu mai are rost să-ți faci griji.
‎Acum mult timp, m-ai întrebat
‎dacă n-am nicio limită.
‎Acum îmi știu limita.”
‎„Da? Care e?”
‎„O să exagerez cu glumele
‎cât de mult se poate,
‎legal vorbind,
‎dar n-o să le las
‎să-mi rănească familia.”
‎Asta-i limita mea.
‎Am pierdut multe în viață. ‎Nu-mi pot pierde familia.
‎Iar ea îmi zâmbește.
‎Mă strânge de braț
‎și face „Bună!”
‎Mulțumesc mult, Brooklyn!
‎Mulțumesc!
‎Ați fost foarte tari! Mersi mult!
‎Subtitrarea: Alin Morariu