Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
ВИСТУП У БРУКЛІНІ
Розповісти вам таємницю?
Так!
Ми з дружиною намагалися завагітніти чотири роки.
Справа була в мені.
Усі ті роки! Невизначеність мене з глузду зводила!
Працював на «The Daily Show».
І Тревор Ноа щодня мило цікавився:
«Агов, друже, як воно?
Що там у вас із Біною?
Ви як індійські Барбі та Кен».
А я лише: «Так, звісно».
І як належить порядному Кенові…
моє добро працювало з обмеженнями.
Ви розумієте, як почувається хлопець із несправжніми яйцями?
Це принизливо!
Та мене все моє життя обманювали.
У школі мені казали, що моя сперма радіоактивна.
Пригадуєте статеве виховання?
Як там залякували хлопчиків?
Сидиш собі тихенько, аж тут вривається пані Смірнова:
«Дивіться мені, хлопаки.
Ваш передеякулят надимає дівчаткам животи.
Тож годі їх розглядати!
Бо прийде ваш передеякулят і все, вона вагітна.
Хасане, твоя кінчина перед кінчанням зачне нове життя!»
Ви ж такий: «Пані Смірнова, мені лише 9.
Мені страшно».
«От і добре!
А тепер ми подивимось відео пологів».
А ви: «Ні!
За що мої батьки не зробили мені відвід?»
І, між іншим, коли в людей починаються
проблеми з фертильністю,
то цей тиск спливає знову.
Однієї ночі ми з Біною почали одну з цих важких розмов.
«Чи саме це нас і чекає?
Бути бездітною сім'єю?»
І тоді я кажу: «Мала, а якщо ми всиновимо?
Причому білу дитину, покажемо цим виродкам?
Покажемо, що ми теж так можемо, чом би й ні?
Як показуха Анджеліни Джолі, лише навпаки.
Будемо виводити його на вечірках, білого здорованя-астматика.
Ну круто ж буде, га?»
Він такий: «Привіт.
Я Бредлі Мінхаж.
Я гордий представник індоамериканської культури».
«Це мій син!
Бредлі.
Ми врятували його
із пошматованого війною штату.
Із Детройту!»
І всі такі: «Ого…»
Але ж Біна: «Не хочу я білої дитини».
А я: «Як скажеш, але ж ти й расистка.
Життя Бредлів важливі!»
А вона: «Хасане, я сказала, що не хочу білої дитини, що не ясно?
Я хочу нашу дитину».
Авжеж!
Така Біна, тому я на ній і одружився.
Для неї головне це сім'я.
Вона індійка.
У цьому залі зараз сидить 961 її родичка.
А ще в неї мережа мотелів.
Так що її родичі вже серед ваших сусідів.
Ви коли-небудь помічали, що власниками
усіх мотелів є індійці?
На бейджі: «Пател».
Усі вони з одного індійського штату і всі родичі.
Тому зупиняючись у «Hampton Inn», «La Quinta Inn»,
«Quality Inn», «Comfort Inn», у «Super 8», — ви підтримуєте цю мафію.
Ми сперечалися століттями —
індійці, вірмени, євреї:
«Хто з них найскупіший?»
Та ясень-красень, індійці!
Лише расово вірні індійці обирають жити на роботі, щоб зекономити!
І саме це було царством Біни.
Царством «La Quinta Inn».
І вона хотіла, щоб я теж став там князем.
Скажу вам чесно…
я був навіть трохи радий, що ми не могли мати дітей.
Я не хотів дітей.
Я казав їй: «Та годі, мала. Мене лише щойно інстаграм верифікував.
Дай пожити трошки».
А вона: «То я тобі жити заважаю?
Та єдина причина, чого в нас не виходить завагітніти, —
це тому, що ти десять років не хотів на мені одружуватись.
Всотуєш?
Я була в лікаря.
І мої яєчники роблять як треба, а от твої калатальця — ні.
Узяв їх у жменю й потяг на тест».
А я: «От давай не будемо їх у це втягувати».
Бо, розумієте, я вже в тому віці, коли лікарів уникають.
Бо багато лікарів — мої ровесники.
І вони індійці, тому є шанс зустріти знайомого.
І от сидимо ми, значить, у черзі до лікаря.
Двері відчиняються, виходить сестра.
«Доктор Ґупта готовий вас прийняти».
Я такий: «Тільки не Арджун Ґупта із Сакраменто».
А тоді чую знайомий голос: «Хасан Мінхаж!»
Я: «Таки точно Арджун Ґупта із Сакраменто!
Я знаю цього малого, та він же довбень!»
Його виганяли з медінституту.
Двічі!
Тож я: «Арджуне, як ти отримав сертифікат?»
А він: «Уявлення не маю.
Певне, тому я відкачую флюїди у підвалі.
Гаразд, знімай штанці. Як мама?»
Я: «Не треба про маму, Арджуне!
Біна, та він навіть не лікар!
Він клятий хєропрактик!»
Ага, звісно, та звідки вас стільки тут назбиралось?
На гальорці.
О, мануальні терапевти ненавидять, коли їх так називають.
Звісно, не важливо,
стоматолог ви, фізіотерапевт, чи справжній лікар.
Різниця лише в тому, що почуття гумору в перших двох
зупиняється в розвитку при вступі.
Бачите місця ген отам? То місця фізіотерапевтів.
А тут — нормальних лікарів. Знаєте ж, у чому різниця?
На той факультет вступити значно легше.
Тож дядько копирсається у моєму добрі: «О, ну ясно, бро».
Я такий: «Не кажи мені бро».
А він: «Синку, ой леле…
У твоїй торбинці забагато крові, якість сперми не дуже,
тому слід зробити небезпечну операцію — варікоцелектомію.
Але хвилюватися не треба, бо операцію робитиму я».
Я ж кажу: «Арджуне, та в мене паніка.
Бо я бачу тебе в халаті і кросівках».
Витягає тример: «Зараз ми тут поголимо —
навіщо тягнути кота за яйця». А я: «Арджуне, не жени.
Я не готовий».
А він: «Слухай, дядьку.
Без операції ти не зможеш мати дітей.
Ніколи».
Я такий: «Ти серйозно?
Ми з Біною не зможемо мати дітей?
Тобто ми не зможемо заснувати сім'ю?»
Розумієте, от цьому в школі не навчають.
Що момент переходу від «не хочу» до «не можу» є дуже болючим.
Чи не так, фізіотерапевти?
Тож сиджу я без трусиків,
і Біна дивиться на мене.
А з іншого боку — Арджун.
І він знову витягає тример.
Кажу: «Хай йому грець, вирубай мене.
Роби "Як угорі, так і внизу"».
Він одягає на мене маску.
Отямився я через шість годин.
Замість трусиків на мені дебелий підгузок
із чотирма здоровими плямами крові.
Я дивлюся вгору, бачу Арджуна
і кажу: «Арджуне, у мене ж лише двоє яєчок.
Як ти зміг напартачити двічі?»
А він: «Не хвилюйся, бро. Найгірше позаду.
Ти лиш зачекай шість тижнів».
І, браття мої дантисти,
він мав рацію!
Через шість тижнів ми з Біною,
за попередньою змовою, вчинили цей акт.
Біна завагітніла, нарешті, після чотирьох років спроб.
Так!
Я на пологах, вона вичавлює дитя.
Я був не готовий. Вони там у батька кидаються дітьми.
«Любитимеш його завжди, ясно?» А я: «Воно мокре».
Вони: «Цілуй давай». Я: «Воно ще не спеклося.
Дайте йому трохи зійти.
Навіть не коричневе».
Ви це знали?
Наш брат лізе не коричневим, а чисто білим.
Я такий: «Він схожий на Бредлі, повертаю».
Вони: «Повернення лише за наявності чека».
І приклали його до циці.
А тоді передали його мені.
І от я тримаю дитя.
А Біна тримає мене.
І каже: «Неймовірно, правда?
Нарешті ми — сім'я.
Пообіцяй мені, Хасане.
Пообіцяй мені, що завжди захищатимеш нас».
Я: «Звісно ж.
Куди ж я без тебе.
Ти моє натхнення.
Стендап сам себе не напише».
На третій день буханка зійшла.
Нарешті потемніла.
Я тримав цей маленький хлібчик, паляничку золотаву.
От тоді я усвідомив, що моя донька — індійка.
Вона дивилася на мене невпинно.
Я такий: «Ти точно одна з нас.
Ти не поважаєш особистих кордонів.
Ласкаво прошу до сім'ї».
Ми дивилися одне на одного, аж раптом мене осяяло.
Батьки розуміють, про що я.
«Господи, я ніколи в житті так не почувався.
Але я так тебе люблю.
Я знайомий із тобою лише три дні, але вже готовий заради тебе на все.
Повірити не можу, як сильно я тебе люблю».
Знаю, я вже казав таке Біні, але…
Я говорив неправду.
Я брехав!
Як і вона мені!
Ось звідки я знаю, що ми обидва беззастережно її любимо.
Їй зараз чотири.
Як ви знаєте, ми не можемо всиновити білу дитину, бо моя дружина расистка.
Але…
ми живемо у «білому» штаті.
Ми живемо у Грінвічі, Коннектикут.
О, так, це як у «Пастці».
Там одні лише брокери.
І не треба мене засуджувати, бруклінці.
Так, ви засуджуєте мене!
Ви такі: «Серйозно?
Ти зібрався ростити доньку у Грінвічі?
Так хочеш її занапастити?»
Ні.
Я хочу, щоб вона знала, яким насправді несправедливим і корумпованим є світ.
Щоранку вона бачить банкірів та брокерів
у дорогих куртках.
І я такий: «Мала, диви, злодії!
Це через них у татка немає пенсії.
Гарно роздивись».
Тож везу я її до школи на Хонда Одіссей.
Не те щоб я хвалився, просто щоб ви знали, який я.
Раніше я їздив на Тойоті Камрі, але пересів з неї,
бо мене просто не помічали на перехрестях.
Зупиняємося коло школи.
Усі татуні-брокери такі: «Вітаємо на щорічному фото класу».
Я такий: «Це ще досі роблять?»
Та у мене тисяча фото доньки на телефоні — і це лише за вчора.
А ми досі робимо альбоми, як у 19-му столітті?
«Лише сьогодні! Пишемо фотопортрет
вашої доньки!
Підходь, присядь на цей ослін.
Тепер повернися, дивись назад!
Ось фотокартка вашого первістка, вона кліпнула, гроші не повертаємо».
І я такий: «О, круто.
Вісімдесят дев'ять доларів дев'яносто дев'ять центів, дякую, чаклуне.
Оце пощастило.
Поклав би її до гаманця, якби не довелося його продати».
Отже, саджу її на стілець.
Вона знімає маску.
А у неї шмарклі по всьому личку.
Отак.
І всі татусі-брокери такі: «Що?»
А тоді чую одного з них.
Ніколи не забуду, як виродка звуть.
Його звуть Коннор.
І Коннор гучним шепотом:
«Фу».
І тут мене осяяло:
«То цей брокер-шахрай
вважає мою доньку шмаркатим циганчам?
Е ні, ти не в ті двері зайшов».
Я пив каву з льодом,
тож я дістаю з неї зелену соломинку,
йду до доньки, нахиляю її голову
і висмоктую шмарклі з її носа.
І ковтаю, як мужик зі справжніми яйцями.
Для дружини я б такого не зробив ніколи.
Так, у мене в телефоні
тисяча фото доньки лише за вчора.
Але це фото — моє улюблене.
Бо за чотири роки я так і не став вважати себе готовим до батьківства.
Але того дня…
я відчув батьківство на смак.
Дякую.
Дякую, Брукліне.
Перепрошую.
Коли я дивлюся на те фото моєї донечки, я розчулююся.
Вона не схожа на нас, за нею майбутнє.
Вона — наступне покоління.
Вона не несе наших психотравм, розумієте?
Коли я дивлюся в зал, я бачу стільки розбитих мрій.
Стільки айтішників.
Стільки медпредставників.
Стільки фінансистів.
У моєї доньки є те, чого в нас ніколи не було.
Свободу вибору.
Вона може обрати того, кого любить.
Може обрати свого старого.
Зможе обирати, чи потрібна їй та аспірантура.
Увесь світ — біля її ніг.
Вона — хазяйка власного життя.
Я ж міг бути хазяїном лише на сцені.
Дякувати богу, у мене є сцена, я ж більше нічого не вмію.
Пригадую, коли я усвідомив, що вмію жартувати.
Це було в дев'ятому класі.
Мені було 16 років, це був 2002 рік. Ніколи цього не забуду.
Отже, четверта чверть дев'ятого класу,
тато тягне мене зі школи на п'ятничну службу.
Я сидів обіч входу,
і тут посеред служби
в мечеть заходить накачаний білий дядько.
Лисий бугай із набитим колючим дротом.
Схоже, він їв стероїди.
Він такий:
«Привіт.
Я брат у Христі Ерік.
Але прийшов прийняти іслам».
Мій тато такий: «Хасане, ти це теж бачиш?
Це ж чудо!
Ось вона, могуть ісламу!
Ерік!
Расово вірний накачаний арієць.
Прийшов навернутися до ісламу».
А я такий: «Тату,
Ерік — федерал під прикриттям.
Він прийшов непримітно втертися до нас у довіру. Мені шкода».
А тато: «Ні, не може бути».
Тож Ерік стає правовірним, і тато такий: «Вітаю, брате у вірі.
Заходь на вечерю!»
А я такий: «Ти здурів?»
Я не знаю, якими були ваші старші класи,
але чи ви коли-небудь були в банді, у яку заслали щура?
Він точно був щуром!
Він сидів у нас, споживаючи індійську їжу ножем та виделкою!
Я про себе: «Пенсія ти в сорок, їж руками! Поважай свою легенду!
Не вірю, Еріку!
Хоч тебе ж не так звуть, звісно».
І він знає, що я йому не вірю.
Тож кладе мені руку на плече і такий: «Ну що, як воно?
Потроху-помалу?
А хочеш у зал сходимо?»
Що досить дивно.
Але якби ви бачили мене в мої 16,
то зрозуміли б, що відповідь мала бути однозначною:
«Так.
Я хочу в зал, Еріку».
Дивіться. Тут я напружую м'язи, як тільки можу…
Я вважав, що у мене ще ті трицепси.
Хоча їх не було взагалі.
Гаразд. Я майже не змінився, правда?
А оце мій кращий друг Вілл Мороскі.
А ось як він виглядає зараз.
Отож!
Так, у Вілла Мороскі тіло, наче в грецького бога.
Груди, прес, хазяйство.
Я думаю про нього невпинно.
Іноді, коли я довго не можу заснути…
я дістаю телефон.
І, не поспішаючи,
гортаю його профіль.
Прокидається Біна,
питає: «Це що…
OnlyFans?»
А я: «Ні,
це Вілл.
Я так пишаюся ним.
Але це так пригнічує».
Та все ж не так сильно, як ось це кляте фото
Кумейла Нанджиані.
Кончене фото.
Ану припиніть, не смійте плескати на нього.
Це особиста образа мене!
Виклавши це фото,
він ніби тегнув абсолютно кожного
з Південної Азії, ясно?
Усіх нас. Типу: «Як воно, дядьку? Я Кумейл.
Я з Карачі. А чого досяг ти?»
Я такий: «Пішов у сраку, Кумейле!
Як ти смієш показувати білим, що ми теж можемо такими бути?»
Ось чому я люблю Азіза.
Обожнюю його!
Бо він ставить планку саме там, де їй місце, ясно?
Бульбовидна фігура, 158 сантиметрів, щодня поглинає спагетті.
Такий: «Ням-ням!
О, паста, о, рігатоні.
Так!
Рігатоні!»
Жери, не спиняйся, жирдяю!
Гарненько затовкуй!
Ви думаєте, в мене лізе паста, коли існує отаке?
Та це кібер-приниження!
О, декласуйте Кумейла.
Зачмиріть.
Отже, ми в спортзалі.
Я, брат мій у вірі Ерік, і всі мої кореша з мечеті.
Дядько стрибає зі 180-ма кілограмами. Ось так.
Я жму сімку.
Типу: «Гаразд, головне не сила, а швидкість і вила.
Кожному своє.
Давай, ти зможеш. Ну ж бо, Хасане!»
Тут він: «Так, іди сюди!»
Я: «Що, Еріку? Закинемося коктейлями? Я за».
Він: «Заткнися.
Так, хлопи з мечеті, усі на базу, хутко».
І всі циганчата у баскетбольних трусиках:
«Що, Еріку?»
А він: «Цить! Сюди, хлопи. Ближче.
Скажіть мені ось що.
Чи ви коли-небудь задумувалися про…
джихад?»
Я такий: «Що?
А я-то думав, ти розбестити нас хочеш».
Мій друг, Імаран, перепудився і побіг до туалету.
Я такий: «Імаране, ти чого?» А він: «Дядьку, та це ж капець!
Хасане, він несповна розуму!
Хасане!
Ерік що, став фундаменталістом?»
«Імаране, та Ерік — коп!
Він придурок, хоче нас загрести, невже не ясно?»
«Ні, нам слід викликати поліцію».
Я: «Ні-ні, не викликай поліцію. Давай його розведемо».
Біжу назад, цього разу я вже з дев'яткою.
І такий: «Слухай, Еріку». Він: «Що?»
Я: «Слухай, знаєш, чого би мені хотілося?»
Він: «Чого?»
Я: «Отримати свідоцтво пілота».
І тут я чую поліцейські сирени.
Виглядаю надвір, а там на парковці 15 поліцейських машин.
Імаран викликав копів. Вони брали спортзал штурмом.
Вони пробігають повз превелебного Еріка і гребуть мене!
Витягають надвір і впечатують головою в капот.
Бачу — справи кепські.
Я до такого не звик, я ще в ніжному віці.
Лежу я на капоті і спостерігаю,
як усіх моїх друзяк із мечеті кладуть на асфальт.
Вслухаюся в їхні рації.
Мене будуть везти на допит.
І тут я чую, як відчиняються дверцята машини.
Виходить дівчина з моєї школи, Єлена Сервантес.
Гаряча штучка.
Вона така: «Хасане?»
Думаєте, загравати з дівчиною, коли твоя голова на капоті, легко?
Я такий: «Єлено!
Як воно, лялю?
Яким вітром тут?»
А вона: «Ти продавав…
наркотики?»
Я такий: «Ні!
Тероризм».
Вона починає сміятися.
Усі на парковці починають сміятися.
Окрім копів.
Ось це й був мій перший жарт.
Я почувався надзвичайно!
Я ніколи не знав, що таке контролювати ситуацію.
Але в той момент, коли я видав той жарт, я контролював її.
Ерік бачив, що всі насміхаються над ним.
Він такий: «Бляха!
Цей малий не з Аль-Каїди.
Він козел».
Так він усвідомив, що я американець.
Бо я був козлом.
Пройшло пару років.
Я вдома з татом, і тато займається
улюбленою справою пенсіонерів.
Накачується негативом із новин.
Ага?
Того вечора показували
журналістське розслідування
про те, як після 11 вересня
ФБР легально проникало в мусульманські спільноти
в рамках «Патріотичного акту».
І як іноді вони вибивали з дітей хибні зізнання.
У тій передачі вони розказували про агента під прикриттям
в Ірвіні, Каліфорнія.
І я такий: «Татку…
і хватає ж совісті таке казна-що вигадувати.
Ну треба ж таке, га?»
А він такий: «Хасане, та яким же це треба бути довбнем,
щоб впустити в свою хату федерала?»
Креґ Монтей — майстер перевтілень, засуджений за шахрайство.
Він удавав, що навернувся до ісламу, аби надавати ФБР
інформацію для боротьби з тероризмом.
В якості тренера, він вимотував людей заняттями,
аби змусити їх розкритися.
Я такий: «Опа-опа, слухай тату, диви хто в нас тут.
Та це ж наш друзяка, преподобний Ерік!»
А він такий: «Хасане, як можна бути таким неуважним?
Його звуть не Ерік.
Його звуть Креґ!»
Тож пройшли роки, і я переконався, що моя чуйка була правильною.
Завдяки «Патріотичному акту» федерали таки стежили за нами.
І вони вибивали з дітей хибні зізнання.
У Діаборні, Мічиган.
У Чикаго.
В університеті Нью-Йорка.
А тоді я дізнався, що в сусідньому місті, у Лодаї, Каліфорнія,
жив такий собі Гамід Гаят, 16-ти років.
Він обмовив себе.
Він відтарабанив у тюрязі 20 років.
Він вийшов із неї лише минулого червня.
Та він мій ровесник, йому зараз 36 років.
Я часто згадую його.
Типу: «А якби того вечора я був таким же слухняним, як він?»
Моє блазнювання врятувало мені життя.
Ось чому, коли я нарешті отримав можливість
запустити на Netflix власне шоу,
я назвав його «Патріотичним актом».
Це був мій середній палець святому Еріку, розумієте?
«Я назву своє шоу в честь того, завдяки чому ви шпигували за нами».
І в «Патріотичному акті» головним був я,
тож я подумав: «А чого б мені не розширити це на всіх?»
Це ж моє шоу, правильно?
На диктаторів, автократів, релігію.
Ось чому, коли журналіста Washington Post Джамаля Хашогі
вбили у консульстві Саудівської Аравії,
я подумав: «Це ж тема для першого випуску».
І це було щось.
Пригадуєте?
Я такий: «Саудити, вислухайте мене. Я ж свій, я Хасан».
У точку!
«Я вважаю, що вбивство — це погано».
І королівство таке: «Усе, ти добазікався, Мінхаже!»
Netflix став об'єктом погроз
після виходу стендапу з критикою
кронпринца Мухаммеда ібн Салмана.
Чиновники саудитів посилаються на статтю 6 національного закону про кіберзлочинність.
Чекайте, який закон я порушив?
Він був арабською, тож я скопіпастив його у гугл-перекладач,
і як виявилося, порушення статті 6 їхнього закону про кіберзлочинність
карається п'ятьма роками ув'язнення у саудівській тюрмі.
Точно.
Якимось дивом CNN сказали все правильно.
Але це ще не все, був ще один нюанс.
Це вже не вперше я мав проблеми із саудитами.
Я цього не згадував,
але задовго до тієї заварухи з Netflix
я намагався взяти інтерв'ю у кронпринца Саудівської Аравії.
Серйозно, він прилітав у Нью-Йорк
для участі у всіх цих дивних зборах.
Він зустрічався з Майклом Блумберґом
у Starbucks на Таймс-сквер.
Пригадуєте? Погляньте на пику Блумберґа.
«Вітаю у Starbucks, Ваша Величносте.
Код до туалету 2-3-3-2, мій повелителю».
Гаразд.
Кронпринц у Нью-Йорку.
Я у Нью-Йорку.
Дайте мені спробувати.
Дайте мені можливість ставити запитання, буде весело.
А от Біна так не вважає,
бо вона — доктор філософії.
А я навіть презентації роблю з жартами.
Тож вона така: «Хасане, не наривайся на саудитів.
Це небезпечно».
Я такий: «Я знаю».
Вона: «Я серйозно.
Не бери інтерв'ю».
І я: «Гаразд».
І я не обманював.
Поки вона не вийшла з кімнати.
А тоді: «Та ну, дайте мені написати листа Санті!»
Ось: «Любе королівство Саудівської
Аравії. Я, Хасан Мінхаж, хочу взяти інтерв'ю у кронпринца…»
Надіслати! Вони відповіли миттєво.
«Любий Хасане Мінхаж, ми прочитали вашого листа.
Будь ласка, приходьте до посольства».
Я такий: «О!
Як люб'язно».
Звісно ж, я не дурний. Біні я про це не сказав.
Я ж не придурок, говорити з дружиною.
Я сказав Джимові, продюсеру.
Якщо ви не знали, посольство та консульство
це не зовсім одне й те ж проте, як це не дивно,
убивати не можна ні там, ні там.
Тож ми з Джимом тулимо з Нью-Йорка аж до самісінького Вашингтону.
І вже за три квартали від посольства Саудівської Аравії.
Йдемо такі, і тут я: «Ну ж бо, Джиме!
Зараз ми їм покажемо, Джиме!
Проінтерв'юємо саудитів як слід.
Вони накручують ціни на бензин, а ми накрутимо їх хвости».
А він: «Годі танцювати, недоумку!
Ми заходимо на територію іншої країни, дегенерате!
Прояви трішки поваги».
Я такий: «Джиме,
хочеш — проявляй свою повагу.
Тут кляті Сполучені Штати Америки, Джиме.
Краще їм зі мною не жартувати, Джиме.
Я громадянин Сполучених Штатів».
Він такий: «Припини мацати свої яйця!
Це буквально інша країна.
Їхні двері — це ніби як
зелена труба в Super Mario Bros.
Розумієш?
Тут ми в Америці.
А там — вже в Саудівській Аравії.
Америка — Саудівська Аравія».
І так воно й виявилося.
Ось так —
Саудівська Аравія.
Заходимо — і справді Саудівська Аравія.
Золото, люстри, мармур.
Індійські слуги.
«Ну капець!
Точно телепортація.
Індійські слуги.
Автентичність поза сумнівом».
Адже на Близькому Сході
індійці, пакистанці, бенгальці, ланкійці — ми прислуга.
Розумієте? Ми — мексиканці Близького Сходу.
Навіть у смаглявих є свої смагляві.
Не араби ж будували ті хмарочоси.
Єдині, хто зневажає індійців більше, ніж саудити —
це британці.
Та відмінність у тому, що ми обожнюємо, коли нас зневажають британці.
Серед нас сьогодні є індійські дядьки типу: «Вау, Лондон, ого.
Дивися, це ж Лондон!
Мій небіж живе в Лондоні! У якому королева».
Я такий: «У сраку королеву, ти про що, взагалі?»
Здуріти можна.
У спальні моєї матері стоїть
наше з Біною весільне фото.
Прямо обіч нього стоїть фото принцеси Діани!
Я такий: «Ма!
Та вона померла ще в 1997 році.
А я твій син.
Чому вона стоїть обіч мене?»
Вона: «Хасане, ти не знав принцеси Ді».
Я: «А ти, типу, знала?»
«Вона була така прекрасна.
А її свекруха така зла!
А її чоловік такий черствий».
Я такий: «Мамо, ти зараз про свій шлюб кажеш?»
Тож ми з Джимом у посольстві саудитів, чекаємо.
Заходить делегація саудитів.
П'ятнадцять чоловіків-членів саудівської королівської сім'ї.
Це вони накручують ціни на бензин.
Голова делегації обходить мене й сідає навпроти.
«Пане Мінхаже.
Ми щиро вдячні вам
за вашого листа.
Чому ви хочете взяти інтерв'ю у кронпринца?
Ви, взагалі, бували в Затоці?».
Джим такий: «Тільки без жартів».
Я такий: «Джиме, ну ти що, боже збав».
«Гаразд, тож
якось мене запросили на роботу в Дубай,
і не встиг я з літака зійти, а мені вже сунуть швабру до рук».
«То ви любите жартувати?»
«Ви надзвичайно спостережливі».
«Пане Мінхаже, ось іще дещо, що я помітив.
Розумієте, наші країни дуже відрізняються.
Розумієте, ми, саудити…
ніколи не дозволяли британцям панувати над собою».
Я такий: «Ні-ні.
Ні, це велика помилка.
Бачте, мої батьки з Індії.
Але я…
Я — американець».
«Саме це я і мав на увазі, пане Мінхаже.
Над нами британці не панували ніколи.
Тому нас ніхто не може
повчати чи висміювати.
Удачі з вашим шоу, пане Мінхаже.
Ми уважно стежитимемо».
І вони провели нас із Джимом із посольства.
Ми сіли на потяг.
Ми не розмовляємо.
Повертаємося до Нью-Йорка, я беру телефон,
а в ньому купа повідомлень від колег: «Ти в порядку?
Новини бачив? Що там відбувається?»
«Сенсація від CNN.
журналіста Washington Post
Джамаля Хашогі вбито всередині саудівського консульства!»
Я такий: «Дідько, та я ж тільки звідти!»
Я біжу до себе додому, зачиняю двері на замок і на засув:
«Ага, з'їли?»
Повертаюся, переді мною Біна.
Вона питає: «Боже, Хасане, ти дивився новини?
Джамаля Хашогі вбили всередині саудівського консульства.
Дякувати богу, що ти не поїхав до них на зустріч, правда?»
Я такий: «Точно.
Це було б щось».
І я почуваюся, як шматок лайна, на мене тисне тягар провини.
Що мені з цим робити? О, я знаю, що робити.
Коли ти робиш щось погане,
слід просто стрімголов бігти робити щось хороше.
І воно миттю зітре погане.
Я бачу гору посуду і такий: «Круто.
Чим краще я вимию посуд, тим менше вартуватиме моя брехня».
Тож я міцно взявся за посуд:
«Ну от, і зовсім ти не поганий, ти ж працюєш!»
Біна це бачить, і це її ніби як заводить.
Вона така: «Слухай…»
І я такий: «Ну?»
А тоді вона стискає мені руку і така: «Хасане, слухай…»
А я такий: «Та що?»
А вона стискає ще сильніше.
І така: «Хасанчику, ти трішки немудрий, так?
Я ж сказала "слухай"».
І вона зриває з мене одяг і штовхає на диван.
І на дивані вже Мауглі, легенда джунглів.
Тільки на мені немає навіть трусиків!
І це все лише за посуд, ось як низько впали очікування.
Але ж це все щастя збудувалося на брехні.
Але що я мав тоді робити? Ударити її з криком: «Припини!
Цей статевий акт є не природним!
Бо я триклятий брехун!»
Звісно ні!
Дають — бери.
Навіть якщо воно й від брехні.
Тож ми входимо у зносини.
Гарячі
моногамні
зносини!
Наступного тижня я такий: «Заряджайте про саудитів!»
І саудити
дійсно його подивилися.
Бо вони його забанили.
Наступного ранку я прокидаюся поруч із Біною,
дивлюся телефон, а він розлетівся по всіх інтернетах.
Дивлюся в Twitter і такий: «Ой, леле.
Запахло гасом».
А він продовжує повзти вгору.
Я такий: «Бідний Хасанчик.
Його ж звільнять».
А тоді я обганяю чергову корейську попсу і такий: «Усе, труба!
Здається, Хасанчик…
стає знаменитістю».
Лайки, коменти, ретвіти,
гарно насипайте в мій тазик!
Усі в світі, любіть мене
за просто так!
На один день я усвідомив, як це воно —
бути Пітом Девідсом!
Боже правий!
Святі угодники!
Соцмережі так задурили мені голову, що я навіть не зважав на погрози.
Дивлюся телефон, а там: «Спробуй лише прилетіти до Саудівської Аравії».
І емоджі-шабельки.
Персик.
«Халіде, тобі дати персика?
Бо якщо ти встромиш свою шабельку у мій персик, твої ж нас уб'ють!»
Вперше за своє життя я був впливовим.
Моя мрія здійснилася.
А коли ти впливовий, усі хочуть із тобою дружити.
Наступного дня дзвонить редактор журналу Time:
«Вітаю, я редакторка журналу Time. Це Хасан Мінхаж?»
Я такий: «Він самий».
«Хочете потрапити у Топ-100 найвпливовіших людей світу за версією Time?»
«Ну, я люблю топи».
Ми з Біною йдемо на вечір Time-100.
Редакторка помічає мене, на ній потворне плаття.
Вона така: «Боже, любчику, дякую.
Дякую, що прийшли
на наш скромний вечір.
У нас тут 100 стільців для 100 інфлюенсерів.
І ти один із них».
Я такий: «Питань нема, окрім…
а чого цей стілець порожній?»
Вона: «Любчику, це ж для Лужейн».
«Для кого?»
«Лужейн. Вона саудівська феміністка,
яку прямо зараз мордують за те, що вона вела у них там машину.
Тож, звісно, що вона не приїде.
Тож ми вирішили вшанувати твою сміливість».
«Мою сміливість?
А чому б вам не покликати ще й Двейна?»
«Кого?» «"Скелю"», — ось цього.
«Вітаю, я хочу проголосити тост за мою фірмову текілу та трапецію на шиї».
І всі такі: «Так!
Це майбутній президент!»
«А тепер привітайте Хасана!»
Я такий: «Вітаю.
Дякую, що запросили мене на свою таємну вечерю.
Я той, хто присвятив серію Саудівській Аравії,
хоча насправді ми мали б вшанувати ту, яка не може бути з нами.
Її звуть Лужейн, це вона мала сидіти в цьому кріслі».
І тут збоку відчиняються двері.
І з тіней випливає особина.
У кімнату входить
Джаред Кушнер.
Який, між іншим, є другом кронпринца
Саудівської Аравії у WhatsApp.
Він помічає пусте крісло.
Символічне крісло Лужейн.
Він підходить і всідається в нього.
І тут мені рве планку.
Я такий: «Ну все, я його в порох зітру».
Біна бачить, що в мене скакнув тиск: «Хасанчику, тільки не психуй».
А я: «Пізно, Біно.
Пані та панове, буває ж таке.
Хто б міг подумати…
Ми тут згадали про Лужейн,
і я подумав, а що як тут була б людина, що знайома з кронпринцем
і могла б витягти її з в'язниці».
І дивлюся прямо на Джареда Кушнера.
Просто ж тут дуже багато впливових людей,
і було б просто неймовірно, якби, скажімо,
певний високопосадовець Білого Дому
просто взяв би й написав Салманові: «Слухай, чому б тобі
не посприяти її звільненню, адже вона такого не заслужила».
«І ще, певний високопосадовцю:
Ніхто ж нічого не дізнається,
адже у WhatsApp наскрізне шифрування.
Цілковита конфіденційність.
На добраніч».
Я сів на своє місце, і не сміявся ніхто.
Ми сідаємо в машину, Біна на взводі:
«Хасане, ти не контролюєш себе».
А я: «Мала…
проглянь свій телефон!».
«Лайки, коменти, ретвіти!
Я знову в трендах!»
Я розгортаю коментарі і такий:
«Ну, що ви там мені накалякали?
Хваліть мене!
Дайте мені те, чого я ніколи не мав від батьків!
Ням-ням,
смакота!»
Вона така: «Круто, то ти зробив це для активістів».
Я: «Так.
Стрічка бринить».
«Обожнюю, як у тобі прокидається активізм лише під об'єктивами камер».
Я: «Ну, прикинь?
"Якщо це не в записі, то цього й не було"».
І не засуджуйте мене, бруклінці.
Ви такі ж, як і я.
Я весь вечір за вами спостерігаю.
Ви ж без телефона й півгодини не проживете.
І мені це подобається.
Я звертаюся до тебе.
А він у телефоні цього не бачить. Може, це лише в його голові?
А чи варто напружувати свою голову задарма, наче якийсь невдаха?
Скільки ви найбільше отримували лайків під своїм фото?
Вісімдесят шість.
Вісімдесят шість?
Вісімдесят шість.
Якби у мене було лише 86 лайків, я б повісився.
Знаєте, скільки татуньо отримав лайків за попуск Кушнера?
Татуньо заробив 347 391.
Ох вже ж цей кокаїновий смак впливовості,
цей чарівний мет соцмереж.
Фен фейсбуку.
Я мушу бути агресивнішим. Я за лайки душу продам!
Придумав — я чмиритиму усіх до єдиного диктаторів світу.
Болсонару в Бразилії. Йому труба.
Дутерте на Філіпінах, йому теж.
Аби досадити сім'ї індійського прем'єра, я відвідав раллі Трампа у Г'юстоні!
Ти відчуваєш, що ми справді приїхали?
Так. Думаю, так.
Хасане!
Ти сором усієї Індії!
Та припиніть.
Ти не поважаєш нашу Індію, Хасане!
Моді, ми за Моді!
Я знаю, що ти із Сакраменто!
Так і є!
Ти сором Сакраменто також!
Ти мусиш поважати Моді, Індію і гінді.
Так, дай-но нас сфоткають хутенько.
Усі хочуть впливовості!
Навіть індійські дядьки!
Я виклав це в інстаграм, і воно знов у хітах!
Я повертаюся до Нью-Йорка.
Прогулюю доньку у колясці.
Мене впізнають усі.
Повертаюся додому, і навіть консьєрж каже:
«Хасане, досить!
Ти мусиш поважати Моді,
Індію
та гінді!».
Я такий: «Карлосе, ти ж пуерториканець».
А він: «Знаю, але я бачив те лайно в інстаграмі.
Це було смішно.
О, тобі фани листів написали».
«Давай їх сюди, Карлосе».
Бере стос листів, передає мені, я починаю їх відкривати.
Я перевертаю один, і в коляску сипеться білий порошок.
Потрапляє доньці на плече.
На її шию, щоки.
І вона дивиться на мене.
Я біжу нагору і розповідаю Біні.
Цього разу я вже не брешу.
Ми несемося до лікарні,
але цього разу через приймальню швидкої.
Щойно вони побачили дитину, як вони зрізали з неї одяг
і забрали кудись.
Ми з Біною сидимо там, минають години,
а ми не говоримо.
Нарешті, біля опівночі, заходить сестра з донькою.
А з нею лікар.
Він опускає руку до кишені
і витягує пластиковий пакетик
з білим порошком.
Він каже: «Пане Мінхаже, вам дуже пощастило.
Насправді це не сибірка.
Але я тут працюю вже достатньо довго,
щоб розуміти, що таке нізвідки не береться.
Тож скажіть мені ось що, юначе:
кого це ви так розлютили?»
«Усіх».
«А це дійсно необхідно?»
«Та я, як би, не знаю.
Не знаю, навіщо це роблю».
Вони віддають дитину Біні,
і я тягнуся, аби її обійняти.
А Біна не дає мені її торкнутися.
І мене це вбиває.
Повертаємося додому, вона вкладає малу і врешті говорить:
«Гаразд, ми проговоримо це
лише один-єдиний раз.
Це сталося лише тому, що для тебе впливовість
важливіша за власних дітей».
«Зажди, дітей?
Ти сказала "дітей"?»
«Я вагітна».
«Двієчка?
То Арджун мав рацію?
Але ж він лише хєропрактик!»
«На сцені ти патякаєш усе, що заманеться,
а нам потім це все розгрібати.
Хасане, ти взагалі берега тримаєшся?
Бо це вже перебір.
Мені начхати, що журнал Time назвав тебе "інфлюенсером".
Та якщо ти ще хоч раз наразиш моїх дітей на небезпеку, я тебе покину не вагаючись».
Це її родичка.
Ось так.
Біна має рацію.
Неймовірно, мій перший жарт врятував моє життя.
А тепер мої тупі жарти мало не коштували життя моїй дитині.
І я такий: «Та ну нахрін. Це вже перебір.
Я не хочу скінчити, як Тупак».
Серйозно, ретвіти мало що значать для мертвого.
Нехай я краще буду посередністю.
Я хочу жити, поки довкола гинутимуть талановитіші за мене.
У мене нова мрія!
Біна каже: «Знаєш, що найсумніше, Хасане?
Всі ж насправді розуміють це. Тобі ж насправді чхати на все.
Звісно, тобі "чхати на те, що скажуть інші".
Стерво ти, я-то тебе знаю.
Тобі геть не чхати, що скажуть інші».
Я: «Ну а як же інакше?»
Щоразу, як дивлюся в телефон, я бачу, що інші про мене кажуть.
Щоразу, наприклад:
«А чого Хасан Мінхаж схожий на обдовбаного єнота?»
Я ж це читаю!
«О, дивіться, ця звірина схожа на Хасана Мінхажа».
Я ж це читаю!
«Смагляві дівчата б'ються над секретом дієти Хасана Мінхажа».
Я ж це читаю!
І мені прикро!
Бо так воно і є, придурку!
Я дійсно схожий на обдовбаного єнота.
А знаєте, що це значить?
Якщо це можу прочитати я,
то так само можуть і королі.
Подумайте.
Владімір п#тін.
Нарендра Моді.
Брат Ерік.
Кронпринц.
Вілл Сміт.
Вони не люблять, коли над ними глузують.
Ось чому мені подобається блазнювати.
Бо не важливо, скільки у вас грошей чи влади,
але від висміювання вони вас не врятують.
Але Біна має рацію.
Мені слід триматися берега.
Тож я кажу: «Люба, дозволь мені загладити
провину перед донькою так, як роблять усі горе-батьки.
Купити його подарунком».
Наступного дня всі втрьох сідаємо до Хонди Одіссей.
Паркуємося біля школи.
Знаєте, який був день?
Не день фото!
День книжкового ярмарку!
Так! Пригадуєте книжкові ярмарки,
ці щорічні карнавали капіталізму?
Відчиняються двері, виповзає чоловічок і:
«Ну що, дітки, як вас насправді люблять батьки?
Комусь куплять книжки, а більшість піде з лінійками».
І ви такі: «Ні!»
А я: «Мала, татуньо зараз купить усе разом із ним.
Усі книжки.
"Клуб нянь"? Беру всі. «Страшилки»? Насипай.
«Доктор Сьюз», так, усі, навіть расистські.
Гребу і показую: «Отако вам.
Конноре, бачиш?»
А він: «Молодець, Хасане».
Я: «Конноре, та що з тобою не так?
Весь рік намагаюся з тобою поладнати, та ти мене відштовхуєш.
Ти чим, взагалі, займаєшся?»
«Ну, на відміну від тебе, жартівнику, у мене справжня робота.
Я працюю в "Alden Global Capital".
У відділі корпоративного розширення та агресивних нарощень.
Ти хоч дивився мій LinkedIn?»
«Конноре, ще раз: я — комік.
Нас не пускають у LinkedIn.
Чим ти займаєшся?
«Ми викупаємо компанії за борги.
Висмоктуємо їх, звільняючи майже всіх.
А те, що лишилося, вигідно продаємо
завдяки вашому покірному».
Я: «Круто, то ти крадеш?»
«Ти хочеш повчати мене про крадіжки?
Раджу вам із Біною зосередитися в цьому на своїй доньці.
Бо вона — крадійка».
Я повертаюся і бачу, як мала нагрібає книжки в заплічник.
І прямує з ними до виходу,
але не йому казати про неї так.
Я до Біни: «Що робити?»
Вона хапає мене й каже: «Хасане, задай йому як слід».
Тож я: «Конноре, ні, вона не краде.
Цими книжками вона робить "розширення".
Ми продамо їх дорожче. Один-один».
Наступного дня я забігаю до офісу? «Продюсери, всі до мене в кабінет!
Розказуйте все, що знаєте про "Alden Global Capital".
Ця серія присвячується моїй сім'ї».
Продюсери такі: «"Alden Global Capital" займається агресивними…»
«Нарощеннями?» Вони такі: «Звідки ти знаєш?»
«Я дізнався це на книжковому ярмарку».
Вони такі: «О, круто…»
Як виявилось, Коннор та його бос, Рендел Сміт,
спустошували студії новин по всій країні.
Звільняли майже всіх, продавали їхню нерухомість
з добрячим прибутком,
таким чином Рендел Сміт придбав собі 16 маєтків.
Один з яких на одній вулиці
з Джефрі Епштайном.
Бачу, тепер тиск підскочив у вас.
Я такий: «Продюсери!
У мене ідея жарту.
Давайте купимо рекламні площі у всіх великих центрах,
де оперує "Alden Capital",
на яких буд написано: "Рендел Сміт любить педофілів".
У Солт-Лейк-Сіті, Юта, у Ралеї, Північна Кароліна,
у Маямі, Флорида.
Уперед!»
Наступного дня Сем, головний юрист Netflix, дзвонить мені,
затинаючись від страху:
«Хасане, ти з глузду з'їхав?
Зніми білборди. Це вже не смішно!
Це наклеп!»
Я кажу: «Семе, заспокойся.
Ти ж юрист.
Звідки тобі знати, що смішно, а що — ні».
Він у розпачі, каже: «Нехай і так,
але ти не можеш так чинити.
Не пускайся берега!»
Я: «Чому, Семе?»
Він: «Цікаве питання, Хасане.
Розумієш, згідно цивільного права,
є таке поняття, як "стандарти адекватної людини".
Воно передбачає, що жарт не є наклепом тоді,
коли цей жарт є очевидним для адекватної людини.
А за рішенням Верховного Суду,
більшість американців є адекватними, і із середнім інтелектом».
Я такий: «Семе, я не знаю, що вам там нарозповідали,
але на моє переконання, пересічний американець
має інтелект нижче середнього».
«Суд так не вважає.
Вони кращої думки про людей.
До речі, тобі б це також не завадило».
Кажу: «Семе, я хотів би, щоб це було правдою.
Справді, дуже хотів.
Я хочу виступати перед адекватними людьми.
Я хотів би перемикатися між сатирою та щирістю,
не пояснюючи це на пальцях.
Знати, що мої слова не вириватимуть із контексту.
Увесь цей виступ побудовано на довірі.
Адже я виступаю на майданчику для скейтбордингу.
Я виглядаю сміховинно!
Усе тут засноване на довірі.
Ви довіряєте мені, а я — вам.
Ось чому у вас повідбирали телефони.
Так треба було!
Тебе ж я не знаю!
А тебе знаю.
І є так багато речей, про які я думаю, у які вірю, та які я боюся казати.
Але я мушу довіряти вам.
Я можу довіряти вам, бруклінці?
Справді можу?
Гаразд, слухайте. Так, слухайте.
Я знаю, що всі люблять Starbucks,
але я ненавиджу те, що в них є чай під назвою «Чай».
Адже «Чай» це і є чай!
Ви кажете «чай-чай», туп-тупи!
«Дядьку, будеш хлібохліба?»
«Та пішов ти!
Дідько».
Весілля Пріянки Чопри було фейковим.
Чому нам не можна казати це?
Та хто всерйоз вийде за Ніка Джонаса?
Малала стежить за мною в інстаграмі.
А я за нею ні!
Два роки тому хтось запитав, який у мене гендерний займенник,
коли я був на зустрічі,
і я злякався.
Тож я сказав: «Я».
Мені шкода!
Але я — це я!
А ви — це ви!
Такі ми є!
І в це я вірю.
Я переконаний, що неетично
використовувати чужі гроші
на купівлю чужих речей,
а тоді продавати їх, отримуючи за них уже «свої» гроші…
і ще й насміхатися при цьому над бідними.
Тож я кажу: «Семе, гаразд.
Я зніму білборди.
Але якщо я натомість виступлю з 30-хвилинним шоу про фонди-стерв'ятники,
де скажу, чому вони погані, перефразуючи жарт».
Звісно ж, я не кажу,
що Рендел Сміт педофіл,
чи що він захищає педофілів.
Бачите?
Це неправда.
Він такий: «Так…
Так можна».
Запускайте серію!
Наступного тижня я везу малу на колясці.
Мене бачить Карлос: «Гей, дядьку. Тобі лист».
Я: «Хрін тобі, Карлосе, листа відкриєш ти».
Він відкриває його і такий: «Дідько, на тебе позов».
Що? «Шановний пане Мінхаже, повідомляємо вас
від імені Рендела Сміта, що ваше "комедійне" шоу "Патріотичний акт"…»
Мене навіть не ображає, що мене позивають.
Мене ображає, що вони взяли "комедійне" в лапки.
Ніби я несправжній комік,
це як: «О, це мій син, він "діджей"».
«Ваше "шоу"…» Та це справжнє шоу!
«…звинувачує пана Сміта в педофілії».
Я цього не казав.
«Цей лист вимагає спростування безпідставного наклепу.
Чекаємо на вашу відповідь».
Я такий: «Семе, ти мені обіцяв, що всі американці адекватні.
Що я мушу довіряти їм. Що мені робити?»
Він: «Хасане, заспокойся. Їдь до мене.
Я живу заради таких моментів».
Приїжджаю до нього, він: «Тепер тиск підскочив у мене.
Але це від кокаїну.
Слухай сюди: "Шановні Рендел Сміт та його представники.
Ми є офіційними представниками коміка Хасана Мінхажа"».
Я такий: «О, без лапок. Шариш, Семе!»
«Будь-які звинувачення у наклепі на пана Сміта не мають правового підґрунтя.
Дозвольте мені пояснити вам
правничі засади
жартів».
«По-перше, "Патріотичний акт" є комедійним шоу.
Адекватні глядачі усвідомлюють, що зауваження Мінхажа є жартами,
сатирою, пародією.
Другим ключовим недоліком вашого листа є неспроможність усвідомлення контексту.
Пан Мінхаж жартує з вилупленими очима, розмахуючи руками.
Як вам відомо, багатьом пан Мінхаж нагадує
обдовбаного єнота».
Будьте адекватними.
«Як вам відомо, Верховний Суд постановив, що глядачі…»
Це ви!
Ви не тупі.
Ви розумієте різницю між сатирою та щирістю.
Ви знаєте, коли я жартую, і коли я кажу всерйоз.
Фізіотерапевти…
Я знаю, що ви хороші лікарі.
Але 86 лайків це лайняно!
«Врешті, ми радимо вам передивитися серію, через яку виник цей спір.
Якщо ви хочете, щоб пан Мінхаж спростував свою заяву, сказавши:
"Звісно, я не кажу, що Рендел Сміт не захищає педофілів", —
дайте нам знати.
Чекаємо на вашу відповідь».
Кажу: «Семе,
запускай лайно по трубах!»
І знаєте що?
Більше ми від тих придурків нічого не чули.
Я біжу додому до Біни з листом у руці:
«Біно, мала, я помилявся.
Хоча Сем і юрист, але має почуття гумору.
Повісь цього листа в рамочці».
Вона читає його й каже:
«Це хороший лист.
Таких листів я не боюся.
Я боюся наступного поганого листа.
І наступного за ним.
Ось чого я боюся».
А я кажу: «Люба, тобі більше немає чого боятися.
Пригадуєш, ти спитала мене,
чи я знаю, де зупинитися?
Так от, я дійсно знаю».
А вона: «Та ну? І де ж саме?»
А я: «Я хочу жартувати лише настільки жорстко,
наскільки це можливо —
з правової точки зору —
але не далі,
ніж коли це може нашкодити сім'ї.
Така моя межа.
У житті я багато чого втратив, але сім'ю я втратити не можу».
І вона починає посміхатися.
І тисне мені руку.
І така: «Слухай…»
Дякую, Брукліне.
Дякую.
Дякую вам. Дуже дякую.
Переклад субтитрів: Володимир Лозицький