Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Cred că Vanessa a fost ‎cea mai curajoasă dintre noi.
‎Avea mult curaj.
‎Sfatul pe care mi-l dădea era: ‎„Dacă-ți dorești ceva, nu ezita!”
‎Nici acum, după tot ce se întâmplă ‎cu Vanessa, n-o să mă dau bătută.
‎Fruntașa Vanessa Guillen
‎a fost dată dispărută de la Fort Hood ‎pe 22 aprilie.
‎Cazul ăsta mi-a atras atenția ‎de la bun început.
‎Era ceva ciudat la el.
‎Vrem s-o aducem pe Vanessa acasă ‎cât mai eficient și cât mai rapid posibil.
‎E soldat la o bază federală, ‎care ar trebui să fie
‎printre cele mai sigure locuri ‎și, se pare, nu e.
‎Lucruri despre care n-ai crede ‎că se pot întâmpla în America
‎se întâmplau la baza asta.
‎Intenționau să ignore familia.
‎Vreau ca baza Fort Hood să fie închisă
‎și să fie investigați până la ultimul!
‎Cazul ei e pe prima pagină a ziarelor ‎din toată țara. Oamenii vor să știe:
‎unde e Vanessa Guillen?
‎Cultura hispanică e un uriaș adormit.
‎Și cred că familia Guillen l-a trezit.
‎- Ce vrem? ‎- Dreptate!
‎- Când o vrem? ‎- Acum!
‎Fiica mea a fost un miracol.
‎Dumnezeu mi-a lăsat-o pe Pământ ‎cu un scop.
‎La zece ani, mi-a zis: ‎„Când mă fac mare, o să fiu soldat.”
‎I-am zis: ‎„Nu, ‎mija, ‎armata nu e pentru femei.”
‎Mi-a răspuns: „Mamă, nu fi dramatică! ‎O să plec într-o zi.”
‎„Știu că o să mă descurc acolo.”
‎Credeam că e o fantezie de copil ‎și că o să uite.
‎Când aproape împlinise 18 ani, ‎mi-a spus în dormitor:
‎„Mamă, mai știi ‎când am zis că ori mă înrolez,
‎ori mă fac astronaut?”
‎Două lucruri voia, să fie astronaut ‎și să ajungă pe Lună sau să se înroleze.
‎I-am zis: „Du-te pe Lună.”
‎„Du-te pe Lună, fata mea.”
‎Când a împlinit 18 ani, ‎a venit acasă și a zis: „M-am înrolat.”
‎Hai!
‎Vanessa a făcut instrucția ‎la Fort Jackson.
‎- Unu, doi, trei. ‎- Unu!
‎Unu, doi, trei…
‎Aveau un program foarte strict.
‎Mi-a zis că e greu.
‎I-am zis că sunt sigură.
‎Dar era foarte mândră.
‎Îmi scria…
‎„Îmi place aici. Îmi place mediul, tot.”
‎„Sunt cea mai rapidă femeie, să știi.”
‎„Am nimerit de 31 de ori din 40 cu M4.”
‎Și eu: „Așa, bravo!”
‎Am fost la ceremonia ei de absolvire.
‎Strălucea de bucurie.
‎Atunci mi-a zis ‎că au repartizat-o la Fort Hood.
‎M-am bucurat că o să fie aproape de casă,
‎că nu era în alt stat sau și mai departe.
‎Ce avem noi aici?
‎Termină!
‎Eu și Vanessa eram prieteni buni.
‎Lucram împreună.
‎Ne vedeam în fiecare zi la muncă.
‎Era reparatoare de arme de foc, ‎practic mecanic de arme.
‎Venea acasă în fiecare weekend.
‎Și apoi…
‎totul s-a schimbat.
‎LUPE GUILLEN ‎SORA VANESSEI
‎Pe 22 aprilie 2020, ‎Vanessa avea zi liberă.
‎Armata n-a chemat pe nimeni la muncă,
‎pentru că atunci lua amploare COVID-ul.
‎Dar Vanessa a primit un mesaj ‎cum că trebuie să vină.
‎Nu vreau să-mi amintesc ziua aia.
‎Îmi amintesc că Mayra ‎a venit de la serviciu și mi-a spus:
‎„Cred că se întâmplă ceva cu Vanessa, ‎nu răspunde la telefon.”
‎Logodnicul ei, Juan, a zis același lucru.
‎Eram la muncă
‎și la prânz i-am trimis un mesaj.
‎M-am gândit că încă lucrează.
‎Dar n-a răspuns multă vreme.
‎UNDE EȘTI?
‎AM LUAT PAUZĂ DE PRÂNZ
‎ȚI-A MURIT TELEFONUL?
‎SĂ-MI SCRII
‎CÂT MAI REPEDE?
‎Mesajele nu apăreau ca transmise.
‎Am întrebat-o pe Mayra: ‎„Ai vorbit cu Vanessa?”
‎Juan era îngrijorat.
‎Nu știam cum să le spun alor mei…
‎M-a chemat Mayra și am întrebat-o ce e.
‎„Nu observi nimic ciudat?
‎Vanessa nu răspunde la mesaje.”
‎„I-am dat mesaj și n-a răspuns.” ‎„Cum adică?”
‎I-am zis să sune la bază ‎și să le spună s-o cheme la telefon.
‎Imediat.
‎L-am sunat pe sergent.
‎„Ce se întâmplă? Toată ziua am încercat ‎să dau de sora mea și nu răspunde.”
‎Și sergentul mi-a zis:
‎„N-a văzut-o nimeni de la prânz. ‎Nu știm ce e cu ea.”
‎În ziua aia, când ieșea de la muncă, ‎urma să facem o drumeție.
‎Mi-a dat mesaj în dimineața aia, ‎la meteo ziseseră că plouă.
‎I-am spus că n-o să plouă.
‎Nu mi-a răspuns.
‎Au trecut ceva ore…
‎Și m-am gândit că nu e normal.
‎M-am dus cu Landy la armurărie.
‎Își lăsase cheile de la mașină, ‎permisul și portofelul.
‎Parcă se întâmplase… ‎Vanessa n-ar fi lăsat alea acolo.
‎„Și nu aveți camere pe acolo, nimic?” ‎„Nu”.
‎Mi-am dat seama că nu rezolv nimic ‎la telefon și am plecat într-acolo.
‎L-am sunat pe Juan ‎și i-am zis că mă duc s-o caut.
‎Și mi-a zis să-l iau și pe el.
‎N-am fost niciodată speriată, ‎de nimic și de nimeni,
‎ca în seara aia.
‎Simțeam că se întâmplase ceva foarte rău.
‎CÂT MAI REPEDE
‎EȘTI?
‎VANESSA. FATĂ. O SĂ TE GĂSESC, PROMIT.
‎Am ajuns acolo la trei dimineața.
‎L-am sunat pe sergent și n-a răspuns.
‎Așa că m-am dus la un hotel.
‎N-am închis un ochi toată noaptea.
‎Îi scriam Mayrei ‎s-o întreb ce se întâmplă.
‎Mă simțeam neajutorată.
‎A doua zi dimineață m-am dus la bază ‎și atmosfera era aiurea.
‎Am intrat în cazarmă.
‎Sergentul-major coboară dintr-un camion ‎și mă întreabă ce se întâmplă.
‎„Tu să-mi spui ce se întâmplă!
‎E dispărută de 24 de ore.”
‎N-au fost deschiși cu mine ‎legat de cine a văzut-o ultimul
‎și totul era foarte dubios.
‎Încercam s-o liniștesc pe mama.
‎Se vedea că e foarte stresată.
‎Am zis că trebuie să mergem acolo.
‎„Animalele astea n-o să-mi caute copilul. ‎Trebuie să-mi caut singură fata.”
‎În clipa când am ajuns la Killeen,
‎știi ce am spus?
‎„Aici miroase a moarte.”
‎„Miroase a moarte. Orașul ăsta e moarte.”
‎Până la urmă, ‎ai mei au trebuit să vină la Killeen.
‎Erau speriați, ‎pentru că nu era nici urmă de Vanessa
‎și nici n-au putut intra în bază, ‎din cauză că n-au forme legale.
‎M-am născut la o fermuliță ‎numită Tierra Blanca
‎din Rio Grande, Zacatecas, în Mexic.
‎Eram o familie unită și erau alte vremuri, ‎cu multă veselie,
‎ieșeam să ne jucăm, ‎îl ajutam pe tata în natură…
‎Îmi spunea „căprița mea”.
‎Pentru că eram foarte slabă.
‎„Vino încoace, căprița mea!” ‎Eram mică, dar puternică.
‎Soțul meu a trebuit să lucreze aici ‎din copilărie,
‎să câștige bani, să se întrețină.
‎Și când ne-am căsătorit, ‎am venit și eu aici.
‎Ne-am construit o viață aici, la Houston ‎și eu m-am dedicat familiei mele.
‎Micuța mea Vanessa,
‎a fost mereu o luptătoare, ‎mereu a luptat pentru visurile ei.
‎Era deosebită.
‎Era înnebunită după fotbal.
‎Era pasiunea ei.
‎Eu și Vanessa ne-am cunoscut în liceu, ‎pe terenul de fotbal.
‎EXCELENT SEZON!
‎Aveam aceeași pasiune. ‎Chiar dacă eu eram începătoare,
‎iubeam sportul în aceeași măsură.
‎A fost mereu foarte hotărâtă, ‎voia să-și depășească limitele fizice.
‎Chiar și după un antrenament greu,
‎o vedeai la sală, ridicând greutăți.
‎Treceam și o întrebam ce caută acolo, ‎că e ora de mers acasă.
‎S-a oferit să mă învețe să ridic greutăți, ‎dar am tot amânat-o.
‎Era foarte serioasă și cu școala.
‎La prânz, ‎nu pălăvrăgea cu amicii la cantină.
‎Își făcea lecțiile, cu căștile pe urechi.
‎Dar cu noi, când ieșeam împreună,
‎era foarte vorbăreață și feminină.
‎De obicei, fetele sunt ori feminine, ‎ori sportive. Ea era ambele.
‎Am cunoscut-o pe Vanessa ‎la o petrecere de quinceañera.
‎În 2014, cred.
‎Vanessa era curajoasă.
‎Nu se temea de nimeni.
‎Îmi plăcea s-o fac să râdă, ‎râdea tot timpul.
‎Era foarte drăguță, foarte simpatică.
‎Când vorbeam ‎despre unde vrem să mergem la facultate,
‎zicea: „Eu mă duc în armată, ‎iau bursă ca recrut și de acolo vedem.”
‎La început, ca-n orice familie hispanică, ‎nu neapărat mexicană,
‎faptul că voia să se înroleze ‎deși era fată n-a picat bine.
‎Dar ea își dorea cu adevărat.
‎Eram mândră de ea.
‎Înrolarea e un pas important,
‎dar mama era cea care își făcea griji ‎tot timpul.
‎Spunea că armata e un mediu dificil.
‎Și a fost prima care a observat ‎că era ceva în neregulă cu Vanessa
‎după câteva luni petrecute la Fort Hood.
‎A început să aibă insomnii.
‎A început să slăbească.
‎Îmi spunea că armata e o porcărie
‎și că lucrurile nu erau cum păreau.
‎MĂ SIMT GOALĂ PE DINĂUNTRU
‎DACĂ RĂMÂN SAU PLEC
‎VINE DE LA CINE TE AȘTEPȚI MAI PUȚIN
‎Într-o zi,
‎mi-a zis: „Mami, mi-e greu la bază.”
‎Am întrebat-o: „De ce?”
‎„Simt că-mi ascunzi ceva.”
‎Mi-a spus că exista hărțuire sexuală
‎îndreptată contra fetelor, băieților, ‎nu conta genul.
‎Mi-a zis: „E adevărat, mami. ‎Oamenii sunt hărțuiți sexual.”
‎„Mi-ai spus în decembrie ‎că sunt hărțuite niște fete, dar nu tu.”
‎„Mami, te-am mințit. ‎Și eu am fost hărțuită.”
‎„De un superior,
‎de un sergent.”
‎E o mafie acolo, la Fort Hood.
‎E o mafie. ‎E un cuib de stricăciune și de răutate.
‎Baza militară Fort Hood din Killeen, ‎Texas, este acum intens controlată.
‎Din ce în ce mai multe voci cer ‎o investigație la baza militară.
‎Fort Hood e o bază foarte mare.
‎Una dintre cele mai mari ‎din Statele Unite.
‎E ca o lume în sine.
‎Diferite baze au diferite reputații.
‎Fort Hood nu are o reputație foarte bună.
‎Fort Hood are printre cele mai mari rate ‎de agresiuni sexuale
‎dintre toate bazele armatei americane.
‎Au avut două asasinate în masă.
‎Un soldat cu probleme mintale
‎a împușcat mortal trei colegi ‎și a rănit 16.
‎E al doilea atac mortal al unui soldat ‎de la Fort Hood în ultimii cinci ani.
‎Un consilier contra agresiunii sexuale
‎COLONELUL DON CHRISTENSEN ‎PREȘEDINTELE „PROTECT OUR DEFENDERS”
‎Fruntașul Gregory McQueen
‎e acuzat că a momit soldați de sex feminin ‎cu situații precare
‎SOLDAT DE LA FORT HOOD, CONDAMNAT ‎LA DOI ANI PENTRU PROXENETISM
‎Sunt multe rele acolo.
‎Doi soldați din Fort Hood sunt acuzați ‎că au adus ilegal imigranți
‎printr-un punct de grăniceri.
‎Mulți soldați dispăruți, ‎mulți soldați morți.
‎Douăzeci și opt de soldați ‎de la baza Fort Hood au murit anul acesta.
‎Fort Hood pare să cultive ce e mai rău
‎când vine vorba de cultura unității,
‎un soi de „club al masculilor”.
‎Îi spun „baza excelentă”, dar, în esență,
‎locul ăsta e o gaură neagră.
‎La câteva săptămâni ‎după debutul pandemiei,
‎editorul mi-a cerut ‎să investighez un comunicat
‎primit de la Fort Hood
‎despre dispariția Vanessei.
‎Îmi amintesc că am intrat pe Facebook,
‎H OSBOURNE - ZIARIST ‎AUSTIN AMERICAN STATESMAN & USA TODAY
‎Am vorbit la telefon ‎și mi-a descris un moment emoționant.
‎Stătea singură ‎într-o cameră de hotel din Killeen,
‎auzea elicoptere zburând pe deasupra
‎și spera că o caută pe sora ei.
‎Voia răspunsuri și m-a rugat ‎să iau legătura cu Fort Hood,
‎să vadă dacă pot afla ceva ‎ce ea nu știa deja.
‎Interacțiunea mea cu poliția militară…
‎a fost o glumă, literalmente.
‎Sergentul-major m-a întrebat: ‎„Vrei în camera ei,
‎să vezi dacă lipsește ceva?”
‎Și atunci m-am gândit
‎că dacă, Doamne ferește, ‎e nevoie de o investigație,
‎n-ar trebui să mă lase să intru.
‎Dar curiozitatea a învins
‎și am fost de acord.
‎Am întrebat unde-i sunt cheile, ‎unde i-e cardul CAC?
‎Erau în buzunar la el ‎și chestia asta m-a derutat complet.
‎Trebuiau predate anchetatorilor!
‎Dacă asta e poliția în care să mă încred ‎ca să-mi caute sora, s-a terminat.
‎Divizia de Investigații Criminale ‎a armatei SUA, CID,
‎a fost printre principalele organisme
‎care au investigat dispariția ‎specialistului Vanessa Guillen.
‎La acea vreme, ‎cei care erau repartizați la CID
‎aveau doar trei ani de experiență ‎și nu erau controlați de experți.
‎Aveau și o criză gravă de personal,
‎erau copleșiți de multe alte cazuri.
‎Toți acești factori, împreună,
‎au îngreunat foarte mult ancheta.
‎În aceeași zi, au zis că trebuie ‎să reclamăm la poliție.
‎Ne-am dus la secție.
‎Au început să-i sune pe cei ‎care puteau s-o fi văzut ultimii
‎și pe cei cu care interacționase ‎în ziua aia sau în ziua precedentă.
‎Au stat și s-au uitat la fiecare. ‎Am încercat să le țin minte fețele.
‎Un tip
‎s-a uitat la mine și a râs,
‎după care a plecat.
‎I-am zis lui Juan: „Ai văzut?” ‎Și el a spus că da.
‎Am început să mă întreb cine e.
‎Apoi am aflat că era Robinson.
‎În ziua când a dispărut Guillen, ‎am încercat să aflăm
‎cine a văzut-o ultimul ‎și cineva a zis că Robinson.
‎El era armurier ‎și ea era reparator de arme.
‎Am găsit pe cineva care avea numărul lui ‎și l-am sunat.
‎Ne-a zis că a trimis-o la parcul auto.
‎Am întrebat dacă a zis ceva la plecare, ‎el a spus că nu.
‎Și a închis.
‎Le-am dat celor de la CID ‎numărul lui Robinson
‎și au zis că o să investigheze.
‎Sora mea m-a trezit și mi-a zis: ‎„Frida, ai văzut că a dispărut Vanessa?”
‎„Cum adică?”, am întrebat. ‎„Intră pe Twitterul Mayrei!”
‎Am fost șocată! Era în armată. ‎Ar trebui să fie în siguranță acolo.
‎Bună tuturor!
‎Fac acest videoclip ‎pentru a populariza dispariția Vanessei…
‎Am postat pe rețelele de socializare.
‎La început, am postat pe conturile mele.
‎Apoi am făcut o pagină de Facebook.
‎I-am zis „S-o găsim pe Vanessa Guillen”.
‎EA E VANESSA GUILLEN, SOLDATUL DISPĂRUT…
‎Lumea din orașul meu, ‎care o știa pe Vanessa,
‎a început să distribuie ‎pagina de Facebook.
‎Ajutați-ne s-o găsim pe Vanessa!
‎Vanessa Guillen, ‎avem nevoie de tine acasă.
‎Vă rog, ajutați familia s-o găsească! ‎Orice distribuire contează.
‎Au trecut șapte zile de când Vanessa
‎a fost văzută aici, la Fort Hood.
‎Parcă a trecut o veșnicie.
‎Pare mult mai mult de o săptămână.
‎Sunam la Fort Hood odată la câteva zile ‎să cer informații noi
‎și mă trimiteau mereu la comunicate.
‎Deci a fost tare greu să obțin informații.
‎Nici nu au informat familia ‎cu privire la desfășurarea căutărilor.
‎Din cauza frustrării ‎generate de lipsa răspunsurilor,
‎am decis că, dacă nimeni nu vrea ‎să vorbească cu noi, vom vorbi noi cu ei.
‎Vrem răspunsuri!
‎În prima săptămână din mai, am început ‎să protestăm în fața bazei Fort Hood.
‎Unde e Vanessa?
‎Am invitat oameni de pe rețelele sociale. ‎„Veniți și aduceți placarde,
‎aduceți poze și cereți să fie găsită.”
‎O vrem pe Vanessa!
‎În fiecare vineri aveam mai mulți oameni.
‎Făceam pancarte. ‎Stăteam acolo și înregistram cu telefonul:
‎„Suntem la Killeen. ‎Prietena noastră a dispărut
‎de o săptămână, două săptămâni… ‎Trebuia să fie la bază.”
‎- Ce vrem? ‎- Pe Vanessa!
‎- Când o vrem? ‎- Acum!
‎Când mă uitam la citatul ăla
‎cu „Baza excelentă”,
‎frustrarea mea creștea.
‎Vreau dreptate și vreau răspunsuri!
‎Voi aveți toată tehnologia, ‎aveți toate materialele
‎și n-o găsiți pe sora mea?
‎Când o vedeam pe Lupe la proteste, ‎mi se rupea inima,
‎dar cred că a fost important
‎ca mass-media și publicul să vadă asta,
‎să vadă că o fată de 16 ani ‎plânge după sora ei
‎și se pare că tot nu primim ajutor.
‎Unde e sora mea?
‎Ei știu unde e, vreau să ne spună!
‎Avem nevoie de răspunsuri!
‎ÎN CURÂND SE FACE O LUNĂ ‎S-O GĂSIM PE VANESSA GUILLEN
‎Au trecut patru săptămâni. ‎Să continuăm până o găsim pe fiica mea!
‎Are loc o nouă campanie ‎pentru găsirea soldatului dispărut…
‎Vanessa Guillen a fost văzută ultima dată ‎la Fort…
‎Comunicarea cu oficialii ‎de la Fort Hood a fost limitată.
‎Ne-am asigurat că cei de la Fort Hood ‎văd ce facem
‎și că nu vom da înapoi.
‎O vrem pe Vanessa!
‎Vrem răspunsuri!
‎IUNIE 2020 ‎DUPĂ ȘASE SĂPTĂMÂNI DE CĂUTĂRI
‎Chiar nu știam ce întrebări am dreptul ‎să pun, din punct de vedere juridic,
‎ce informații îmi puteau oferi și ce nu.
‎Aveam nevoie de cineva onest ‎și care cunoștea sistemul.
‎Așa că am început ‎să caut avocați militari.
‎Până la urmă, cineva mi-a scris ‎„știu eu pe cineva”.
‎Mayra m-a sunat și mi-a spus:
‎„Tu ești persoana potrivită. ‎Ai multă experiență în domeniu.”
‎Am acceptat.
‎„Am clienți militari la baze ‎din toată țara și din toată lumea.”
‎„Am experiență cu armata.”
‎„Cunosc limbajul lor.”
‎„Și m-aș simți onorată să vă ajut.”
‎Vorbind cu ea, ‎am simțit imediat o legătură.
‎Mi-a spus că ne ajută pro bono ‎și vedem după aceea unde ajungem.
‎A reușit să pună lucrurile în mișcare.
‎Cel mai important era ‎s-o găsim pe Vanessa.
‎Am văzut că celor din armată nu le păsa.
‎Intenționau să ignore familia. ‎Am înțeles că trebuie să investigăm noi.
‎I-am contactat pe toți cei ‎care știam că-mi pot da informații.
‎Avea să fie un efort complex.
‎Pentru că nu primeam răspunsuri ‎de la Fort Hood,
‎am luat legătura cu EquuSearch, ‎o organizație a cărei activitate
‎e dedicată găsirii persoanelor dispărute.
‎Și ne-au putut ajuta.
‎Echipa Texas EquuSearch a cercetat ‎mai multe zone din preajma Fort Hood,
‎în căutarea oricărui indiciu ‎care ar duce la Vanessa.
‎Armata n-a vrut să-i lase ‎să se alăture căutărilor,
‎dar pentru că erau în vizorul publicului,
‎n-au avut de ales.
‎Sper
‎ca fluturașul să fie văzut de cine trebuie ‎și acea persoană să ne sune.
‎Tim mi-a zis că armata nu-l place ‎și nu vor să vorbească cu el.
‎I-am zis că nu plac pe nimeni ‎care ar putea afla adevărul.
‎Eram hotărâtă s-o găsim orice-ar fi.
‎Oricât ar dura,
‎îmi vreau sora.
‎Mi-am căutat fiica peste tot,
‎ca o femeie într-o mare de lacrimi.
‎În șanțuri…
‎Pe calea ferată…
‎Băteam mătănii și mă rugam s-o găsesc.
‎Am jurat că o s-o găsesc.
‎Doar n-o înghițise pământul.
‎O s-o găsesc.
‎Niciun comandant de la bază ‎nu ne-a contactat până n-a ieșit vâlvă.
‎M-am gândit: „Acum, după două luni, ‎vreți să ne spuneți ceva?”
‎Pe 22 aprilie, Vanessa Guillen, ‎fruntaș în regimentul 3 de cavalerie,
‎se afla la datorie și în jurul prânzului ‎a fost văzută ultima oară.
‎Cineva, pe undeva, ‎are informațiile de care avem nevoie
‎ca s-o aducem pe Vanessa acasă.
‎Trebuie s-o redăm pe Vanessa familiei ei.
‎În prezent, armata și poliția militară ‎desfășoară o amplă operațiune de căutare.
‎Comandamentul de Investigații Criminale ‎al Armatei conduce ancheta.
‎Detectivii din Fort Hood m-au înnebunit. ‎Eram la capătul răbdării!
‎Plângeam în fiecare noapte și nu dormeam.
‎Nu dormeam și plângeam, ‎hotărâtă să-mi găsesc fiica.
‎Mamei i s-a părut foarte important ‎să sublinieze hărțuirea sexuală,
‎dar, în esență, au ignorat-o.
‎M-am întrebat, într-o noapte fără somn, ‎dacă ar trebui să postez sau nu.
‎La urma urmei, era vorba de armată.
‎Dacă aveam probleme?
‎Am hotărât să postez.
‎CUM POATE CINEVA SĂ DISPARĂ DINTR-O BAZĂ
‎ȘI UN SERGENT SĂ HĂRȚUIASCĂ SEXUAL ‎UN SOLDAT?
‎DE CE NU VORBESC CEILALȚI SOLDAȚI?
‎NICIUN SOLDAT, BĂRBAT SAU FEMEIE, ‎N-AR TREBUI SĂ FIE HĂRȚUIT.
‎Lupe m-a întrebat dacă am văzut hashtagul.
‎Și apoi a început să-mi arate poveștile.
‎Oameni care se identificau cu sora mea,
‎pe Facebook, pe Instagram, peste tot.
‎Un ofițer mi-a venit acasă ‎și m-a violat cu brutalitate.
‎Șeful meu m-a luat sub aripa lui.
‎M-a pregătit ca să poată profita de mine.
‎E mult mai mult decât o agresiune fizică.
‎Dacă nu l-am putut opri, ‎cum o să mă pot proteja?
‎Îmi amintesc că a apărut hashtagul ‎și am văzut comentariile explodând.
‎Mi-am schimbat poza de profil ‎pe rețelele de socializare.
‎Am pus o poză cu Vanessa ‎și am scris #EuSuntVanessaGuillen.
‎Îmi amintesc că mi-am zis: ‎„Doamne, e ca noi! Suntem noi.”
‎Eu am fost agresată în 1992. ‎Vanessa, în 2020.
‎Acum, în timp ce vorbim, cineva e agresat.
‎Cineva e hărțuit în armată.
‎- Ce vrem? ‎- Dreptate!
‎- Când o vrem? ‎- Acum!
‎Trebuie să spunem cu toții ‎familiei Guillen că nu sunt singuri!
‎Faptul că am văzut oameni ‎venind de peste tot
‎ne-a dat speranță. ‎Mișcarea se intensifica.
‎- La Houston… ‎- Nu se face dreptate!
‎- La Austin, la San Antonio… ‎- Nu e dreptate!
‎În California…
‎Sunt multe picturi murale în Mexic, ‎unde s-au născut părinții mei.
‎Până și în Egipt erau afișe ‎cu „Eu sunt Vanessa Guillen”
‎și la baze militare din toată lumea,
‎care se raliau cu familia.
‎Transmitem în direct o conferință de presă ‎de la Fort Hood,
‎despre dispariția Vanessei Guillen. ‎Să ascultăm!
‎Cazul acesta a ridicat multe întrebări ‎despre agresiunile sexuale
‎și felul în care se ocupă Fort Hood ‎de astfel de cazuri.
‎Ce aveți de spus despre acest lucru?
‎Fiecare acuzație de agresiune sexuală
‎sau hărțuire sexuală ‎este investigată minuțios,
‎indiferent de sursa sau natura ei,
‎indiferent dacă e legată sau nu ‎de dispariția specialistului Guillen.
‎Luăm acele acuzații, și toate acuzațiile, ‎în serios.
‎Și le vom investiga până la capăt. ‎Așa ceva nu e acceptabil.
‎Mai multe persoane o făceau pe Vanessa ‎să se simtă incomod la muncă.
‎Amândoi i-au spus lucruri nepotrivite
‎și amândoi ne erau superiori.
‎Vanessa n-a avut încredere să-i reclame.
‎Nu credea că se va lua vreo măsură.
‎Bună ziua!
‎Nu avem informații,
‎și am intervievat sute de persoane,
‎inclusiv toate cunoștințele ‎și colegii drei Guillen.
‎Nu a existat nicio acuzație ‎de agresiune sexuală sau de hărțuire,
‎și orice indiciu de hărțuire sexuală
‎a fost examinat, ‎fără a se găsi informații credibile.
‎Conferința de presă m-a înfuriat.
‎Practic au spus că a mințit!
‎Cum îndrăznești să vii la TV ‎și să zici că n-a fost hărțuită?
‎Ce tupeu!
‎Știau mult mai multe atunci ‎decât ne spuneau nouă.
‎Azi-dimineață am intrat în bază ‎cu multe întrebări.
‎Am primit câteva răspunsuri, ‎dar încă avem multe întrebări.
‎Acum au folosit cuvintele „act criminal”.
‎Și urmează toate pistele ‎pe care le pot urma.
‎Nu ne spun pe cine investighează ‎sau pentru ce.
‎Vrem să știm ce s-a întâmplat ‎și cine acoperă pe cine
‎și de ce îi acoperă.
‎A fost o zi foarte dramatică.
‎Știu că mama n-a vrut să meargă acolo.
‎Emoțional, nu era deloc bine.
‎Îi mulțumesc lui Dumnezeu că m-a ajutat ‎să mă dau jos din pat ca să vin aici.
‎Pentru că le-a luat prea mult ‎să-mi caute fiica!
‎I-am implorat de la început ‎să-mi caute fiica.
‎Și n-au căutat-o!
‎Și de ce acum fac parada asta ‎cum că mi-ar căuta-o? De ce acum?
‎Cer dreptate și respect ‎pentru mine și pentru fiica mea,
‎un soldat care s-a înrolat ‎pentru a-și apăra țara și a ne apăra!
‎Dacă Doamne ferește e găsită moartă, ‎închid baza asta!
‎Vom merge mai departe.
‎Câteva zile mai târziu, era ziua mea.
‎Mătușa m-a întrebat ‎dacă mi-am verificat telefonul.
‎A zis că e ceva la știri.
‎Azi-dimineață, în jur de 11:30, ‎aici s-au găsit rămășițe umane.
‎Biroul șerifilor din comitatul Bell ‎a anunțat FBI și CID, care au venit…
‎Am primit un apel de la Tim Miller, ‎fondatorul Texas EquuSearch.
‎A fost…
‎foarte direct
‎și mi-a descris niște lucruri ‎pe care nu le pot repeta.
‎Pur și simplu nu pot. Nu le pot rosti. Și…
‎Mătușa mea m-a auzit plângând ‎și a venit să-mi spună
‎să n-o las pe mama să mă vadă așa.
‎A trebuit să mă recompun în două minute.
‎A trebuit să țin totul în mine.
‎Înainte să vină ofițerul, i-am spus mamei.
‎„Mami, hai să vorbim puțin.”
‎Am întrebat-o dacă s-a găsit ceva ‎și mi-a spus că da.
‎„Ce au găsit?” ‎„Mamă, te rog să te ții tare”, mi-a zis.
‎„Da, o să mă țin.” ‎„Mamă, nu știu cum să-ți spun.”
‎„Spune-mi, fata mea, sunt tare. Zi-mi.” ‎„E fata noastră”, mi-a zis.
‎„Cum adică, fata noastră? Au găsit-o?”
‎„Da, mami.”
‎„Dar nu cum voiai tu.”
‎„Spune-mi.”
‎„A fost ucisă.”
‎„Nu, nu pot să cred.”
‎Am luat-o razna în momentul ăla.
‎Am înnebunit de durere.
‎„Nu e fata noastră”, am zis. ‎„Ba da, e fata noastră, mami.”
‎„O s-o văd, s-o iau în brațe, ‎să-i sărut fața frumoasă și pură?”
‎„Da, mami, dar trebuie să aștepți.”
‎„Ia calmantul și culcă-te.”
‎„Trebuie să fii bine pentru copil, ‎pentru înmormântarea ei.”
‎„Dar de ce i-au făcut asta fetiței mele?”
‎„Nu știm, mamă.”
‎„Zi-mi că e un coșmar, fata mea.”
‎„Nu e, mami.”
‎„E Vanessa noastră.”
‎- Trăiască Vanessa Guillen! ‎- Trăiască!
‎În zona unde a fost găsită Vanessa,
‎a fost ars ceva.
‎Au găsit bucăți de plastic.
‎În acea zi, am vorbit cu cineva ‎din partea armatei.
‎În esență, ne-a aruncat în față totul,
‎toată ancheta,
‎fără pic de compasiune.
‎Apoi a apărut la știri.
‎Când Vanessa Guillen a dispărut‎, ‎mai multe agenții, inclusiv FBI,
‎au mers la Fort Hood pentru a investiga.
‎Acum, o nouă plângere penală ‎susține că a fost ucisă.
‎Specialistul Aaron Robinson a lovit-o ‎pe Guillen repetat în cap cu un ciocan,
‎ucigând-o la bază ‎și băgându-i cadavrul într-o ladă.
‎Ne-a spus inițial ‎că s-a dus la instrucție la unitate
‎și apoi a plecat acasă.
‎Dar pentru că i-am putut ‎localiza telefonul,
‎alibiul a început să i se destrame.
‎Semnalul emis de telefonul său mobil ‎ne-a condus la râul Leon.
‎O altă suspectă, ‎Cecily Aguilar, de 22 de ani,
‎a fost pusă sub acuzare ‎pentru dispariția lui Guillen.
‎Într-o declarație de cinci pagini, ‎Aguilar mărturisește că l-a ajutat
‎să scape de cadavrul lui Guillen.
‎A dus-o pe un pod de lângă râul Leon,
‎unde cei doi au dezmembrat-o, i-au dat foc
‎și au îngropat-o în trei locuri diferite.
‎În ziua când au fost descoperite ‎rămășițele Vanessei,
‎Robinson fusese reținut pentru încălcarea ‎protocoalelor anti-COVID.
‎Șefii Diviziei de Investigații Criminale ‎nu i-au spus soldatului
‎care îl păzea pe Robinson
‎că acesta era suspectat ‎și de uciderea lui Guillen.
‎Lui Robinson i s-a lăsat telefonul.
‎A citit despre găsirea cadavrului lui ‎Guillen. Și-a sunat iubita, pe Aguilar,
‎și i-a spus: „Iubito, au găsit bucăți.”
‎Soldatul l-a lăsat cumva pe Robinson ‎să scape din arest.
‎Polițiștii l-au localizat pe suspect ‎la circa 10 km de Fort Hood.
‎Când l-au interpelat, suspectul ‎a scos o armă și s-a împușcat.
‎Știau fără urmă de îndoială ‎că Robinson era criminalul
‎și nu l-au arestat?
‎E o greșeală de proporții.
‎Agentul CID trebuia concediat.
‎Comandantul trebuia concediat. ‎Vinovații trebuiau pedepsiți.
‎Nu s-a întâmplat nimic.
‎Cum e posibil așa ceva ‎într-o bază militară?
‎Cum e posibil când era la muncă?
‎Fort Hood, „baza excelentă”, ‎n -a făcut nimic!
‎Și asta e dovada că ne-au mințit!
‎Dacă armata spera să se împace ‎cu familia Guillen la această întâlnire,
‎nu cred că s-a întâmplat.
‎În fapt, rudele au spus ‎că sunt la fel de supărate
‎pentru cum a tratat armata ‎uciderea Vanessei Guillen
‎și cum au investigat apoi uciderea ei.
‎Lupe Guillen, sora Vanessei, ‎mi-a spus că familia
‎tot nu are mai multe răspunsuri. ‎Mai exact, de ce a fost ucisă Vanessa
‎și de ce a durat atât ca armata ‎să suspecteze un alt soldat.
‎Armata și toate serviciile ‎se folosesc de Legea Confidențialității
‎pentru a ascunde informații ‎de victime și de familiile lor.
‎Deci spun lucruri precum
‎„am luat măsurile cuvenite”. ‎Și asta e tot ce afli.
‎Justiția penală militară ‎e diferită de cea civilă,
‎prin faptul că sistemul civil ‎este controlat de procurori și judecători.
‎În armată, e controlat de un comandant
‎și acel comandant nu e avocat.
‎Contează pe tăcerea supraviețuitorilor ‎și a familiilor lor
‎sau pe dezinteresul mass-media
‎și în acest caz s-au înșelat dramatic,
‎pentru că familia Guillen nu voia să tacă.
‎Natalie m-a învățat ‎că armata are propria jurisdicție
‎și civilii nu pot face mai nimic
‎decât dacă aparțin unei autorități ‎superioare, în acest caz Congresul.
‎Deci adoptarea unui proiect de lege ‎ar fi calea spre dreptate.
‎Fiindcă în armată hărțuirea sexuală ‎nu e pedepsită, este generalizată.
‎Poate fi combătută doar prin legislație. ‎Poți avea câte regulamente vrei.
‎Au regulamente. Le respectă cineva? Nu.
‎Armata n-a făcut nimic ‎pentru a combate problema.
‎Dreptatea nu înseamnă doar răspunsuri ‎legate de uciderea surorii mele.
‎Înseamnă și să încercăm ‎să ajutăm victimele.
‎Cred că aveam această datorie,
‎mai ales pentru Vanessa, ‎ca victimă a hărțuirii sexuale.
‎Am stat de vorbă în familie. ‎„E o idee bună?”
‎„Am tot umbla pe la Washington, ‎ne-am întâlni cu politicieni…”
‎„Singur vrei să traversezi toată țara?”
‎M-am născut aici, la Houston. ‎Trăiesc aici de-o viață.
‎Am fost împreună mereu, ‎nimeni nu s-a despărțit de restul.
‎Fiind cea mai mare, ‎am multe responsabilități.
‎De obicei, mama are nevoie de ajutor, ‎pentru că nu se simte bine.
‎Simt că, pentru frații mei,
‎sunt o soră mai mare, ‎dar și un fel de mamă.
‎Mama e prima mamă. Mayra e a doua mamă.
‎Vanessa…
‎Era a treia mamă.
‎Dacă nu eram cuminte la școală ‎sau luam o notă proastă,
‎mă certa ca o mamă,
‎mă trimitea să-mi fac tema ‎și mă supraveghea dacă am terminat.
‎Înainte să moară Vanessa, ‎trăiam ca orice copil normal.
‎Trăiam fiecare zi, mergeam la școală,
‎făceam sport, vorbeam cu prietenii…
‎Eram în clasa a zecea.
‎Când mă gândesc dacă mă voi întoarce ‎la viața mea normală…
‎N-o să fie niciodată normală.
‎De fiecare dată când încerc ‎să trăiesc normal, să mă întorc la muncă,
‎să fac ce făceam în trecut,
‎mă gândesc la Vanessa.
‎A devenit o responsabilitate,
‎pentru mine și familia mea, ‎să pledez pentru asta.
‎N-am avut de ales, ‎a trebuit să luptăm pentru o legislație,
‎sub numele surorii mele, ‎cu care să ajutăm alți oameni.
‎Ca o lege să fie adoptată,
‎Congresul și senatorii trebuie s-o voteze ‎și președintele, s-o semneze.
‎E mult de muncă.
‎Rudele Vanessei Guillen s-au întâlnit azi ‎cu președintele Trump,
‎care le-a spus că Ministerul Justiției
‎investighează uciderea ei.
‎Natalie a stabilit ‎întâlnirea cu Donald Trump.
‎Am nevoie de ajutorul dv. ‎pentru a-i face dreptate fiicei mele.
‎Vrea s-o ajutați să facă dreptate ‎pentru ce i s-a întâmplat fiicei ei.
‎Cum e posibil așa ceva la o bază militară, ‎care e „un loc sigur”,
‎dar soldații nu-s în siguranță?
‎Se impune o investigație a Congresului, ‎e imposibil să nu fi văzut nimeni nimic.
‎După cum știți, ‎Ministerul Justiției și FBI sunt acolo
‎și fac o investigație puternică,
‎la fel ca armata. ‎Deci totul va fi investigat bine.
‎Ați face istorie cu Vanessa.
‎Ați face istorie cu Vanessa,
‎pentru că avem nevoie de o schimbare,
‎de ceva pozitiv, ca soldații să se simtă ‎în siguranță când sunt recrutați,
‎să se simtă în siguranță ‎când își slujesc patria,
‎onorați că-și apără patria, ‎respectați și în siguranță.
‎Cu asta îi va ajuta această lege.
‎Vom afla multe din ce s-a întâmplat, ‎poate chiar tot. Da?
‎- Mulțumim mult. ‎- Bun, să mergem. Mulțumesc.
‎- Fără dreptate! ‎- Nu va fi liniște!
‎- Ce vrem? ‎- Dreptate!
‎- Când o vrem? ‎- Acum!
‎Familia Guillen ‎s-a întâlnit cu președintele
‎pentru a discuta ‎legea „Eu sunt Vanessa Guillen”.
‎Lupe a purtat pantofi cu toc, ‎probabil i-ați observat.
‎Sunt superbi.
‎Vanessa i i-a cumpărat. ‎Așa că azi a vrut să îi poarte.
‎Era prima dată când o vedeam pe Lupe ‎urcând pe podium și vorbind.
‎Și nu s-a reținut.
‎Prezența mea aici e încărcată de emoție, ‎fiindcă, da, veneam desculță,
‎fiindcă Vanessa mi-a luat pantofii ăia ‎și am decis să-i port
‎pentru că facem asta pentru ea ‎și nimeni altcineva.
‎Pentru Vanessa.
‎Acum, sora mea e cu Dumnezeu. ‎E într-un loc mai bun.
‎Alți supraviețuitori ‎sunt aici cu familiile,
‎PERSEVERENȚA UNEI MAME ‎A ADUS RĂSPUNSURI
‎Hai, Lupe!
‎DREPTATE PENTRU VANESSA
‎Președintele Trump
‎a zis că va susține proiectul ‎de lege #EuSuntVanessaGuillen.
‎Și pentru toți cei care au spus
‎„președintele n-o să vă primească” ‎sau „n-o să intrați la Casa Albă”,
‎tocmai l-am întâlnit ‎și avem sprijinul lui.
‎Să vă spun ceva. ‎Președintele a venit la mine
‎și m-a întrebat câți ani am. ‎I-am spus că 16.
‎Mi-a zis: „Avem nevoie de oameni ca tine. ‎Sunt impresionat că ești foarte matură
‎și nu te temi să vorbești cu nimeni.”
‎Nici voi n-ar trebui ‎să vă temeți să vorbiți!
‎Dacă avem sprijinul președintelui,
‎vreau sprijinul întregii țări.
‎Nu e o problemă republicană sau democrată.
‎Nu e o problemă rasială.
‎E o problemă umană, ‎deci ar trebui să fie a tuturor.
‎E o lege importantă.
‎De obicei, ‎hărțuitorii fac parte din conducere,
‎sunt printre comandanți.
‎Și aceiași comandanți ‎sunt cei care se ocupă de anchete.
‎Această lege scoate anchetele ‎din lanțul ierarhic
‎și pune avocați, profesioniști, ‎la dispoziția victimelor.
‎Congresmena Jackie Speier și ‎congresmenul de Oklahoma Markwayne Mullin
‎sunt cei care promovează legea.
‎Ne-am bucurat să anunțăm lumea ‎că aceasta e legea
‎promovată și sprijinită ‎de familia Vanessei Guillen.
‎Am considerat că e cel mai bine ‎s-o rog pe Jackie Speier
‎să fie promotoarea ‎sau copromotoarea legii,
‎pentru că știam că este capabilă.
‎M-am implicat ‎în această chestiune în 2010.
‎Problema era discutată,
‎dar era ca un soi de revenire ‎la anii '50 și '60.
‎Se spunea că se întâmplă ‎pentru că femeile din armată
‎poartă ținute provocatoare ‎sau beau prea mult.
‎Așa că în 2011 am introdus prima lege
‎care trata hărțuirea sexuală din armată.
‎Scandalurile de agresiune sexuală ‎sunt la ordinea zilei în armată.
‎Acesta e rezultatul unui sistem juridic ‎supus lanțului de comandă,
‎pe care unii țin morțiș să-l protejeze.
‎Puneți sub acuzare întreaga ierarhie! ‎De-aia vorbesc cu patos.
‎Dacă îi iei comandantului ‎acea responsabilitate,
‎atunci îi erodezi autoritatea.
‎Opoziția a venit, inițial, ‎din partea armatei.
‎Întotdeauna știu să spună ce trebuie,
‎și, totuși, era clar vorba de o epidemie.
‎Comandanții trebuie să fie mai implicați ‎în soluționarea problemei, nu mai puțin.
‎Comandanții trebuie să fie implicați ‎în ordinea și disciplina
‎din unitățile lor.
‎În opinia lor, comandanții trebuie să aibă ‎autoritate exclusivă asupra a orice.
‎Din punct de vedere istoric, ‎comandantul hotăra dacă puteai divorța.
‎Comandanții hotărau ‎dacă medicul poate amputa un picior.
‎Dar aceste legi, de acum 200 de ani,
‎au fost concepute pentru decizii ‎luate pe câmpul de luptă.
‎Nu mai este cazul.
‎Am schimbat abordarea acestor chestiuni ‎și trebuie să continuăm schimbarea
‎profesionalizând ‎și sistemul juridic militar.
‎Dacă una din cinci femei ‎care activează în armată
‎sunt supuse avansurilor sexuale nedorite, ‎problema e uriașă.
‎Și în sectorul civil ‎există aceeași problemă.
‎Dar în armată e altceva. ‎Totul ține de lanțul de comandă.
‎Lanțul de comandă controlează ‎sistemul judiciar militar.
‎Comandanții au autoritate deplină.
‎Aș zice că e echivalentul
‎situației în care cineva ‎e angajat la Walmart
‎și a fost agresat sexual de alt angajat
‎și managerul de raion spune „nu te cred”. ‎Și asta e tot.
‎Sau zice „cred că e grav, ‎vorbesc cu directorul de departament.”
‎Și directorul de departament zice ‎„cred că nu s-a întâmplat nimic, pleacă.”
‎Sau spune că trimite dosarul ‎la directorul regional.
‎Și acela spune că trimite ‎dosarul la centru, să vadă ce zic ei
‎și, până la urmă, ‎un director general al Walmart decide
‎dacă cineva va fi acuzat. E absurd.
‎Nimeni n-ar vrea să lucreze ‎într-un asemenea sistem,
‎dar în armată așa este.
‎Uciderea brutală a Vanessei Guillen ‎a obligat armata să recunoască
‎că acesta nu putea fi ‎unul dintre acele cazuri
‎care pot fi mușamalizate.
‎Ni s-a promis ‎că legea va fi votată pe 30 septembrie,
‎adică de ziua Vanessei, ‎și așteptam cu nerăbdare.
‎Dar a venit ziua ‎și n-am primit decât un telefon
‎cum că votul nu va avea loc.
‎A fost o dezamăgire.
‎Proiectul de lege urma să fie votat, ‎dar nu s-a întâmplat.
‎Nu s-a votat niciodată.
‎Orice proiect de lege moare ‎dacă nu trece până la final de an.
‎La anul vom avea un nou Congres ‎și acel Congres o ia de la capăt.
‎Congresul a reluat legea în septembrie,
‎dar aceasta nu a trecut.
‎Legea „Eu sunt Vanessa Guillen” ‎nu a fost adoptată, ceea ce e frustrant.
‎CE TRIST! ‎CONTEAZĂ DOAR POLITICA, NIMIC ALTCEVA!
‎E O PALMĂ DATĂ VANESSEI, FAMILIEI EI ‎ȘI TUTUROR VICTIMELOR ABUZURILOR SEXUALE!
‎CUM DUMNEZEU A CREZUT CINEVA
‎E trist să vezi atâtea victime.
‎Nu știu cum să le ajut ‎și nu se face nimic.
‎De când legea a fost abandonată…
‎părinților mei le-a fost foarte greu
‎și mama s-a îmbolnăvit.
‎Mută-l spre dreapta.
‎Niciodată nu găsesc chestia…
‎- Poftim! ‎- Poftim.
‎Când o să-i luăm lucrurile din cameră?
‎Când voi primi ajutor.
‎- Când? ‎- În ianuarie, cu voia Domnului.
‎Dacă suntem toți bine.
‎Nu.
‎Boală peste tot…
‎După tragedie, a venit boala.
‎Se spune că după furtună vine liniște, ‎cu ajutorul Domnului.
‎Nu știu…
‎La noi, după furtună a venit boala.
‎Știu, nu avem o situație ușoară, ‎dar nu știu cum să suport atâta stres.
‎Sunt zile când nu vreau ‎să dau ochii cu nimeni.
‎Dar apoi mă gândesc
‎că asta n-o să ajute pe nimeni ‎și trebuie să merg mai departe.
‎Bine…
‎Acum, apărătorii lui Cecily Aguilar ‎vor să-i fie eliminată mărturia.
‎Avocatul lui Aguilar spune ‎că nu i s-au citit niciodată drepturile.
‎Am aflat recent că Cecily Aguilar,
‎iubita lui Robinson, vrea să nu-i fie ‎luată în considerare mărturia.
‎Adică tot ce le-a spus celor de la CID ‎pe parcursul anchetei.
‎Și nu vom permite așa ceva.
‎Domnul să vă ajute și să vă apere, ‎pe amândouă, pe drumul ăsta lung.
‎Fetița mea, Dumnezeu să te binecuvânteze ‎și să te țină sănătoasă.
‎Încearcă să nu plângi.
‎Fiți tari!
‎Mărturisirea asta e foarte importantă ‎pentru acuzare.
‎Fără ea, nici nu știu dacă există probe ‎care să-i dovedească vinovăția.
‎Mergem la Waco.
‎O să mergem la tribunal
‎și o să auzim ce are de spus.
‎Sunt mândră de ele, ‎pentru că o fac pentru sora lor.
‎Și, așa cum i-au promis,
‎vor face tot posibilul ‎pentru a ajunge la adevăr.
‎Cum îndrăznesc oamenii aceia?
‎Familia are dreptul la puțină finalitate
‎după pierderea fiicei lor.
‎Cea mai mare întrebare este…
‎„De ce?”
‎„De ce a ucis-o? Și apoi de ce a încercat ‎s-o șteargă de pe fața Pământului?”
‎Nu înțeleg cum l-a putut ajuta Aguilar ‎să facă așa ceva.
‎Sper sincer că o interoghează pe Aguilar, ‎ca să vadă ce știe.
‎Dreptate!
‎Dreptate pentru Vanessa!
‎- Ce vrem? ‎- Dreptate!
‎- Când o vrem? ‎- Acum!
‎Părinții și familia n-au vrut să mă lase ‎să intru în sala de judecată
‎din cauza vârstei, ‎pentru că experiența m-ar traumatiza.
‎- Cum o cheamă? ‎- Vanessa!
‎- Tare și cu mândrie! Ce vrem? ‎- Dreptate!
‎Dreptate! Dreptate! ‎Dreptate pentru Vanessa!
‎Mi-am zis ‎că dacă nu pot face nimic înăuntru,
‎măcar să fac ceva afară.
‎Cred că acum ar fi o idee grozavă
‎să ne conectăm în calitate de comunitate. ‎Deci dacă vrea cineva
‎să vorbească, să-și spună numele, ‎să ridice mâna. Nu știu.
‎O s-o dăm din mână-n mână.
‎Bună ziua!
‎Sunt din Austin.
‎Dacă ne unim ca să cerem dreptate ‎pentru Vanessa, se va face dreptate.
‎Țin mult la cauza asta pentru că și eu ‎am supraviețuit unei agresiuni sexuale.
‎Aud multă lume care spune ‎că n-o să pot schimba nimic.
‎Sunt una singură, dar sunt aici ‎și vocea mea e puternică.
‎Toți avem o voce și îndemn lumea ‎să vorbească, să întruchipeze schimbarea.
‎Suntem cu voi. ‎Lupta voastră e și a noastră.
‎Indiferent de vârstă, indiferent de gen, ‎indiferent de rasă,
‎pentru a face o schimbare, ‎trebuie să ne exprimăm.
‎Mă numesc Lupe Guillen.
‎Am 17 ani. Sunt încă la liceu.
‎Sunt sora mai mică a Vanessei.
‎Când aveam patru sau cinci ani,
‎aveam un defect de vorbire. ‎Nu puteam vorbi deloc.
‎Am început să vorbesc de la șapte ani.
‎Îmi-era rușine. De-aia voiam să tac.
‎Nici nu mai încercam, pentru că nu reușeam
‎și copiii își băteau joc de asta.
‎Și cred că acum
‎problema asta m-a transformat ‎într-o persoană foarte directă.
‎Îmi exprim opinia când trebuie.
‎Vorbesc pentru o cauză nobilă. ‎Sunt dispusă.
‎Femeia acea, Cecily Ann Aguilar, ‎e înăuntru, față-n față cu familia mea.
‎Și încă mai are curajul să-și arate fața ‎după ce i-a făcut surorii mele.
‎Ai văzut un cadavru ‎cum e dezmembrat și ars.
‎Și apoi ai energia să sapi gropi ‎și să te duci la râu
‎și apoi taci două luni de zile, ‎deși ne tot vedeai la știri
‎zi de zi.
‎Mi-a răpit șansa s-o mai văd o dată!
‎Dar mama spune mereu că trebuie să lupți.
‎În fiecare zi, îmi amintesc ‎că nu e vorba doar de Vanessa.
‎E vorba de noi toți.
‎Să sperăm că ce se întâmplă înăuntru ‎se întâmplă cum vrem noi.
‎Vă mulțumesc.
‎Tocmai am ieșit de la audiere.
‎Judecătorul a respins cererea de eliminare ‎a mărturiei lui Cecily Aguilar
‎în legătură cu faptele cazului.
‎Am aflat că Cecily a încercat să pretindă
‎că Aaron Robinson ‎i-a pus pistolul la tâmplă
‎în noaptea în care l-a ajutat ‎să scape de rămășițele Vanessei.
‎Ne vine greu să credem așa ceva.
‎Suntem siguri că face parte ‎din tactica apărării.
‎A încercat să denatureze adevărul ‎și azi legea n-a fost în favoarea ei.
‎Sperăm că în acest caz ‎se va face dreptate.
‎E un pas în direcția cea bună. ‎E un pas către dreptate pentru sora mea,
‎dreptate pentru Vanessa Guillen.
‎Și nu vom înceta să luptăm. ‎Vom merge mai departe.
‎Dreptate pentru Vanessa!
‎MAI 2021
‎Azi, armata SUA dă publicității ‎un raport conform căruia
‎„comandamentul de la Fort Hood
‎a ignorat plângerile de hărțuire sexuală ‎ale Vanessei Guillen.”
‎Oficialii militari au confirmat ‎ce a spus familia Vanessei de la început,
‎că a fost hărțuită sexual la Fort Hood.
‎S-a dovedit că a fost hărțuită.
‎Asta ați investigat cinci luni de zile?
‎Pentru asta m-ați chinuit?
‎Asta a fost ancheta penală a armatei,
‎au aflat ce le spusesem deja.
‎Pentru atât?
‎Toată lumea știa deja chestia asta!
‎Eu știam, pentru că sunt mama ei. ‎E strigător la cer…
‎Eu mă bucur că au confirmat ‎ce le-am spus noi de la început.
‎Că știu că n-am vorbit din burtă. ‎Pentru că, la un moment dat, ne-au zis:
‎„Mințiți legat de hărțuirea sexuală. ‎Nu există probe.”
‎Ăsta e un motiv ‎pentru care n-avem încredere în armată.
‎Raportul a arătat că, în vara lui 2019,
‎unul dintre superiorii Vanessei ‎a încercat să-i propună o partidă în trei.
‎Mai târziu, în timpul unui antrenament ‎pe teren, același superior a abordat-o
‎în timp ce se ocupa de igiena personală ‎în pădure.
‎Le-a spus prietenilor ‎și i-a spus comandantului
‎că se teme ‎că acel superior se va răzbuna pe ea.
‎De când știa conducerea de la Fort Hood ‎că a fost hărțuită sexual?
‎Se știa acest lucru când au declarat
‎că nu există probe care s-o dovedească?
‎Comandanților li s-a cerut să facă public
‎numele hărțuitorului Vanessei Guillen ‎și au refuzat.
‎De asemenea, nu au spus dacă împotriva sa ‎vor fi formulate acuzații în viitor.
‎Din ce am aflat ‎de la diverși soldați din bază,
‎nu o hărțuise un singur superior, ci doi.
‎Unul dintre ei este încă la Fort Hood.
‎Încă își ia salariul… ‎Ca și cum nimic nu s-a întâmplat.
‎Încă poate face rău altei persoane.
‎Conform anchetatorilor, acest incident ‎n-are legătură cu presupusul ucigaș,
‎specialistul Aaron Robinson,
‎și nu există dovezi credibile ‎că el ar fi hărțuit-o,
‎dar hărțuise pe altcineva.
‎Cred că dacă spun în continuare
‎că Robinson n-a hărțuit-o pe Vanessa, ‎noi o să credem.
‎Având în vedere reputația lui,
‎probabilitatea ca acest lucru ‎să se fi întâmplat e foarte mare.
‎Nu au habar,
‎din cauza investigației defectuoase,
‎ce i-a făcut Vanessei înainte să o ucidă.
‎În opinia mea, e foarte probabil ‎s-o fi ucis în timp ce o agresa sexual.
‎Mi se pare indubitabil ‎că armata a căutat în primul rând
‎să detașeze crima de orice acuzație ‎de hărțuire sexuală sau agresiune sexuală.
‎Erau angajați în lupta de pe Capitoliu
‎și nu voiau ca această familie ‎și dispariția Vanessei
‎să fie folosite ca muniție contra lor.
‎Armata nu avea să se schimbe singură.
‎Singura lor grijă era să se autoprotejeze
‎și legislația era singura ripostă reală ‎la acest lucru.
‎Dacă legea va fi reintrodusă,
‎victimele vor avea parte de dreptatea ‎de care sora mea n-a avut parte.
‎Așa că trebuie să continuăm, ‎indiferent cât durează.
‎Acum, că timpul a trecut,
‎situația e și mai grea.
‎Dar, până la urmă, ‎trebuie să găsim o cale.
‎Dacă ne putem face auziți în Congres, ‎îi putem face să adopte legea.
‎Trebuie să propunem un nou proiect de lege
‎și să sperăm că acesta trece, ‎pentru că e ultima noastră șansă.
‎Campania nu va mai avea niciodată avântul ‎pe care-l are anul acesta.
‎După alegerile prezidențiale, ‎sub administrația Biden,
‎am decis să propunem din nou ‎legea „Eu sunt Vanessa Guillen”.
‎Sperăm să obținem sprijinul necesar ‎pentru a trece de Cameră, de Senat
‎și ca legea să fie semnată de președinte.
‎Cum te simți?
‎Puțin mai bine.
‎- Bine. ‎- ‎Spune-i lui Lupe să mănânce!
‎Da, uite!
‎Să mănânci fructele!
‎Sunt sănătoase.
‎- Bine, vorbim mai târziu. ‎- Mulțumește-i lui Natalie pentru tot.
‎Îi mulțumesc.
‎- Pa-pa, fata mea! ‎- Ne rugăm pentru voi.
‎- Pa! ‎- Pa!
‎Ce este dreptatea?
‎Dreptatea nu înseamnă doar încarcerarea
‎sau tragerea la răspundere ‎a complicelui la crimă.
‎E vorba și de corectitudine.
‎Bună ziua, dnă președintă! Mayra Guillen. ‎Mă bucur că vă revăd, a trecut ceva timp.
‎- V-am promis. ‎- Mulțumesc.
‎- Mă bucur că vă văd. ‎- Bună, Lupe. Ce faci?
‎Mă bucur că te revăd.
‎N-o s-o aducem pe Vanessa înapoi, ‎dar dacă era fiica mea,
‎cel mai bun lucru pe care-l puteam face
‎e să avem o lege în numele ei
‎și să schimbăm istoria cu acea lege. ‎Așa s-ar face, într-un fel, dreptate.
‎Bună ziua tuturor! ‎Ca președinte al Camerei, sunt mândră
‎că susțin legea „Eu sunt Vanessa Guillen” ‎promovată de Jackie Speier.
‎Vă mulțumesc că ne-ați ajutat să respectăm ‎promisiunea făcută acum un an familiei
‎că vom avea o lege ‎și că va aduce o schimbare.
‎Trebuie să fim vocea și schimbarea ‎și s-o cinstim pe sora mea.
‎Suntem aici să ne asigurăm ‎că numele ei nu va fi uitat.
‎Schimbarea aceasta ‎trebuie să aibă loc. Acum.
‎- Vă salută mama. ‎- Mulțumesc.
‎- Vă mulțumește că ne sunteți alături. ‎- Mulțumesc.
‎Uite cum am picioarele!
‎De ce ți-ai pus papucii ăia?
‎Nu știu.
‎- Facem o poză acolo? ‎- Da, așa voiam și eu, hai!
‎- Facem o poză repede. ‎- Da.
‎Bine, una.
‎Vedem congresmene și congresmeni ‎care luptă pentru asta de zece ani.
‎Și an de an, efortul se stinge.
‎Lumea nu vrea să vorbească despre asta.
‎Mi-am dat seama că am o portavoce ‎și trebuie să mă asigur
‎că toată lumea află, ‎că fiecare reporter știe.
‎Cât sunt eu aici, legea nu va muri. ‎E necesară o schimbare.
‎Tăvălugul a pornit și trebuie să facem ‎ca legea să fie adoptată.
‎Ați fost foarte persuasive ‎față de membrii Congresului,
‎dar unii membri care sprijineau legea ‎anul trecut s-au răzgândit.
‎Vorbiți cu ei!
‎Avem întâlniri cu congresmeni ‎și congresmene pentru a-i convinge
‎să voteze pentru adoptarea legii.
‎Sperăm să fie votată înainte ‎de sfârșitul anului, pentru că altfel
‎va trebui s-o luăm de la capăt la anul.
‎- Bună! ‎- Dnă senator…
‎Ce faceți? Natalie Khawam. ‎Mă bucur că vă revăd.
‎- Iar ea e Mayra Guillen. ‎- Mayra.
‎E important să menținem presiunea
‎și să ne asigurăm că problema ‎rămâne în atenția publicului.
‎Sperăm și credem ‎că legea va fi adoptată anul acesta.
‎Avansăm în privința asta.
‎Iar pentru mine, ‎un punct de cotitură a fost sora ta.
‎Când vorbim așa des de uciderea Vanessei,
‎ne trezește multe amintiri.
‎Să tot repeți ce s-a întâmplat…
‎e greu.
‎Când suferi o pierdere îngrozitoare, ‎cum ați suferit voi,
‎instinctul uman e, cum spune Biblia,
‎să „blestemi întunericul”. ‎Cel divin e să aprinzi o lumânare.
‎Și asta faceți voi, ‎ca să nu se mai întâmple nimănui.
‎- Da. ‎- Emoționant.
‎Am avut bucurii și dezamăgiri legat ‎de cine credeam că va fi în echipa binelui
‎și cine ni se va opune.
‎Etica fundamentală a armatei
‎e să-ți protejezi colegii și subordonații, ‎nu să-i exploatezi.
‎Așa e.
‎În ciuda avântului câștigat, ‎există o rezistență puternică
‎printre senatori cu vechime ‎și congresmeni cu vechime
‎din Comisia de Apărare a Senatului ‎și Comisia de Apărare a Camerei
‎față de reformele radicale ‎și fundamentale.
‎Mă gândesc mereu ‎la hotărârea pe care o avea Vanessa.
‎Voi face asta în memoria ei.
‎Dar nu-mi place să fiu atâta timp ‎departe de familie,
‎mai ales de mama.
‎Cum vă descurcați?
‎- Bine. Dar e frustrant. ‎- E foarte frustrant.
‎Tot umblăm către și de la Washington ‎și nu avem rezultate…
‎Așteptăm să treacă legea.
‎- Deci… ‎- Da.
‎Guvernul nu e făcut să lucreze repede.
‎Din păcate, funcționează foarte încet.
‎De multe ori, ‎ai o singură șansă să treci o lege.
‎Dacă o pui în dezbatere în plen ‎și nu trece,
‎șansele să se voteze din nou ‎nu sunt deloc mari.
‎Momentan, există o oarecare opoziție.
‎Momentul e cel mai important
‎și nu știu când va veni momentul.
‎Lupe a vorbit atât de mult, ‎încât a dărâmat-o emoțional.
‎Încerc să-i spun că sunt mândră de ea.
‎Până acum, n-am avut ocazia să jelesc.
‎De-asta a fost greu.
‎Am încercat s-o fac cum trebuie… ‎Dar nu există un fel „corect” de a jeli.
‎Anxietatea pe care ți-o creează așa ceva…
‎Acum am emoții chiar dacă sunt ‎cu un om sau doi…
‎E ceva care-mi afectează ‎viața de zi cu zi.
‎A fost copleșitor.
‎M-am distanțat de multe lucruri,
‎cum ar fi prietenii mei
‎și fotbalul.
‎Îmi tot amintesc ‎cum jucam fotbal cu sora mea
‎și n-o să mai pot juca niciodată.
‎Încerc să mă întorc la viața de dinainte,
‎dar după ce treci prin atâtea…
‎vezi lumea foarte diferit.
‎Cred că toți avem nevoie de pauze.
‎Mai ales pentru sănătatea noastră mintală.
‎N-o s-o las baltă pe sora mea.
‎Voi lupta pentru ea, ‎chiar dacă lupta e în fundal.
‎Lupe a fost nevoită să se maturizeze.
‎Acum trebuie să se întoarcă la școală
‎și să se concentreze să revină la normal.
‎Merită să se bucure de viața ei.
‎Îmi mai trebuie 300 de cuvinte în eseu. ‎Cred că mi-a ieșit foarte bine.
‎Da, trimite-mi-l când termini, ‎mă uit eu pe el.
‎Bună, Lupe, mișto breton!
‎Natalie muncește din greu, ‎dar e și o companie plăcută.
‎I-am zis că nu cred că e un avocat ‎care lucrează de la 9 la 5
‎și după aia e inaccesibil.
‎- Alo? ‎- Suntem Mayra și eu, Natalie.
‎Mi-a luat telefonul, Landy.
‎Mi-a fost alături,
‎nu doar ca avocat, ci și ca prietenă bună,
‎și m-a tratat ca pe o fiică,
‎așa că o apreciez mult.
‎Mersi, Landy. Vorbim mai târziu.
‎- Bine. ‎- Pa!
‎Pentru mine, asta nu e doar o slujbă.
‎E un angajament. Și angajamentul meu ‎față de familia mea e la fel de puternic.
‎Părinții mei sunt din Liban ‎și am plecat din cauza războiului civil.
‎Tata a vrut să-i ajut pe alții ‎și mi-a spus:
‎„Așa vei răsplăti țara care te-a ajutat.”
‎Sunt mândră că sunt libaneză, ‎dar sunt și americancă get-beget.
‎Tată, vrei să stingem luminile?
‎Încerc să găsesc ritmul.
‎Ca imigrant, vrei să ajuți alți imigranți.
‎Este o vocație.
‎Ca și cum ați deveni o familie extinsă, ‎cu o misiune.
‎Îndelungata luptă a senatoarei Gillibrand ‎cu Pentagonul
‎pentru a schimba tratamentul ‎victimelor agresiunii sexuale în armată
‎a depășit un obstacol major.
‎Deci ca să vă fac un rezumat rapid,
‎legea Gillibrand e extinsă. E mai extinsă.
‎Proiectul nostru se referea la agresiunea ‎sexuală în armată, pe ea ne concentram.
‎Al ei se referă la toate delictele ‎scoase din lanțul de comandă.
‎Noi ne concentram ‎doar pe agresiunea sexuală.
‎Când am convins-o pe Jackie Speier
‎să susțină „Eu sunt Vanessa Guillén”, ‎am văzut că Gillibrand avea legea ei
‎și cele două legi au devenit, ‎oarecum, concurente.
‎Una era în Senat și una în Cameră,
‎dar lumea nu știa pe care s-o susțină.
‎Acum, totul s-a schimbat.
‎Mergem să ne întâlnim ‎cu senatoarea Gillibrand, dar, evident,
‎scopul nostru e să lucrăm împreună.
‎Să reușim să promovăm o lege împreună.
‎Senatoarea Kirsten Gillibrand ‎are un proiect de lege în Senat
‎la care a muncit din greu. ‎Eu am un proiect în Cameră.
‎Ambele proiecte scot hărțuirea sexuală ‎de sub jurisdicția comandantului.
‎Sunt asemănătoare, deși nu identice.
‎Deci, prin acest proces, ‎trebuie să obținem o singură versiune.
‎Mă bucur că te văd. Mulțumesc că ai venit!
‎Probabil te-ai săturat ‎să tot vii la Washington…
‎- E o experiență. ‎- Să ceri dreptate.
‎E cu adevărat o chemare. ‎E un efort „cu normă întreagă”.
‎Dar cred că efortul tău ‎de a aduce o coaliție de oameni
‎în sprijinul acestei idei a contat.
‎Faptul că te-ai făcut auzită ‎la Washington,
‎bătutul la uși, solicitarea de întâlniri ‎cu senatorii sunt utile și esențiale,
‎dar nu cred că versiunea din Cameră ‎e foarte bună.
‎E un bun prim pas.
‎Suntem mândri de munca depusă ‎pentru a ajunge acolo,
‎dar nu e de ajuns.
‎Tratează hărțuirea și agresiunea sexuală, ‎dar cazul Vanessei nu ar fi inclus,
‎pentru că nu include cazurile de crimă.
‎Trebuie să fie clar, ‎pentru că, din păcate,
‎în spatele ușilor închise ‎se scot reformele
‎care nu plac Ministerului Apărării
‎și vor fi patru bărbați ‎în acea sală de conferințe
‎care nu susțin legea Vanessa Guillen.
‎Trebuie să-i presăm, să insistăm.
‎Sunt de acord.
‎Această familie ‎a trecut printr-un adevărat iad
‎încercând să dea glas ‎surorii și fiicei lor ucise.
‎Cazurile cum a fost al ei ‎trebuie să beneficieze
‎de un sistem judiciar independent.
‎Promovarea și sprijinul lor ‎și formarea unei coaliții
‎compuse din lideri ai Camerei ‎și din noi, toți senatorii,
‎sunt aspecte definitorii ‎pentru adoptarea acestei legislații.
‎Am hotărât să unim cele două legi, ‎să ne coalizăm,
‎ca să avem de partea noastră ‎și Camera, și Senatul.
‎E o strategie inteligentă.
‎După cum spun mereu: ‎„Poți să-ți faci câte planuri vrei
‎și, când ajungi la Capitoliu, ‎s-o iei de la capăt.”
‎- Ai grijă, fii tare! ‎- Bine.
‎Vom reuși. Mulțumesc pentru îndrumare!
‎Și noi mulțumim pentru sprijin.
‎Astăzi vă anunțăm
‎Legea pentru optimizarea justiției ‎militare și prevenției „Vanessa Guillén”.
‎Dna senatoare Gillibrand și eu ‎ne-am dedicat aproape zece ani
‎îndreptării acestui rău.
‎Vom face legea să treacă anul acesta.
‎Suntem foarte aproape de final.
‎E ultima repriză. ‎Dacă nu reușim acum, s-a terminat.
‎E ultima șansă.
‎15 DECEMBRIE 2021
‎Efortul de a revizui tratamentul cazurilor ‎de agresiune sexuală în cadrul armatei
‎e pe cale să devină lege.
‎Camera Reprezentanților a adoptat miercuri ‎Legea de autorizare a apărării naționale,
‎care conține legea revizuită ‎„Eu sunt Vanessa Guillen”.
‎Legea va fi supusă la vot în Senat ‎înainte de a ajunge la Casa Albă.
‎Și pornim!
‎Deci legea a fost aprobată în Cameră.
‎Acum așteptăm doar votul Senatului.
‎E o nebunie…
‎Când se întâmplă așa ceva ‎sau sunt înfățișări,
‎nu pot să dorm cât aș vrea. Îmi fac griji.
‎Vreau să se termine odată.
‎Nu-mi place, dar nu pot să fiu altfel.
‎Bine. Mulțumesc.
‎Deci…
‎Facem și obrajii.
‎Fă ce vrei tu.
‎Îmi place albul de pe pleoapa inferioară.
‎- Acum îl văd. ‎- Altfel ochii ar părea închiși.
‎Ar părea că am ochii închiși în poze.
‎Vreau să fiu optimistă, ‎dar trebuie să-mi protejez clienții
‎și așteptările lor.
‎N-aș vrea să cred ‎că ne dau atâtea speranțe
‎și apoi o lasă baltă, ‎dar nu se știe niciodată.
‎Această lege conține ‎reforme istorice, de amploare,
‎privitor la modul cum investighează ‎și pedepsește armata agresiunea sexuală.
‎SENATUL SUA
‎Grefier, anunță voturile.
‎Dl Wyden, nu.
‎Dl Hoeven, da.
‎Dna Hyde-Smith, da.
‎Dl Durbin, da.
‎Dl Warner, da.
‎Dra Ernst, da.
‎Dl Whitehouse, da.
‎Pentru această lege, 89 de senatori ‎au votat „da” și 10 au votat „nu”.
‎Legea a fost adoptată.
‎DA 89 ‎NU 10
‎Congresul a adoptat pentru prima dată
‎o lege care transferă ‎cazurile de agresiune sexuală din armată
‎către procurori independenți ‎din afara lanțului de comandă.
‎Se introduc reforme istorice ‎în felul cum armata investighează
‎și pedepsește agresiunile sexuale.
‎Mulți consideră această nouă lege, ‎acest acord,
‎o schimbare fundamentală, ‎un uriaș salt înainte.
‎LEGEA A FOST ADOPTATĂ ‎#EUSUNTVANESSAGUILLEN
‎FELICITĂRI! VANESSA AR FI MÂNDRĂ DE TINE!
‎ODIHNEȘTE-TE ÎN PACE, SURIOARĂ. ‎AZI, MÂINE, MEREU
‎RESPECT, MAYRA, ‎MUNCA TA ASIDUĂ A FOST RĂSPLĂTITĂ!
‎- Felicitări! Ai reușit. ‎- Mulțumesc, Nana!
‎„Noi.” N-aș fi putut face nimic fără tine.
‎Nici eu fără tine.
‎- Mulțumesc. ‎- Sunt mândră de tine.
‎Se muncește de peste zece ani.
‎Și acum, că am reușit, mă întreb:
‎„Cum am putut oare?”
‎Asta arată perseverența ‎pe care ți-o dă dragostea de familie
‎și dovedește ‎că dacă vrei să muți munții, poți.
‎Președintele Biden a semnat azi ‎un ordin executiv
‎care incriminează hărțuirea sexuală ‎în legislația militară.
‎Acestea sunt schimbări istorice ‎și un pas înainte
‎într-o luptă de decenii pentru reforme.
‎Am făcut reforme istorice ‎în justiția militară, pentru a pune capăt
‎epidemiei de violență sexuală și hărțuire ‎din armata noastră.
‎Sunt mândră de Mayra ‎că a avut atâta curaj,
‎chiar dacă nu-i place ‎să fie în centrul atenției.
‎Pentru că această lege a fost adoptată, ‎simt că Vanessa n-a murit degeaba.
‎Incredibil în această epopee ‎a fost că am văzut o familie
‎care a rămas fermă pe poziții ‎și a adus o schimbare.
‎Dnă senator Gillibrand, ați declarat: ‎„Da, aduce reforme majore,
‎dar nu merge destul de departe.” ‎Și ați votat împotrivă. De ce?
‎Ne bucuram de o largă susținere,
‎dar, din păcate, comitetul bicameral
‎a decis să lase foarte multă autoritate ‎în interiorul lanțului de comandă.
‎Decizia de lăsare la vatră, ‎cea legată de ce probe sunt admisibile,
‎ce martori experți sunt permiși,
‎chiar și decizia privind judecătorul, ‎jurații, procurorul, apărătorul,
‎aparțin în continuare comandantului.
‎Decizia de a acționa sau nu în justiție
‎este singura decizie ‎pe care o ia procurorul independent.
‎Dar e un pas înainte, ‎pentru că avem măcar germenii
‎unui sistem care ar putea fi, ‎cândva, independent.
‎Trebuie, în continuare, ‎să pledăm și să ripostăm.
‎Trebuie să explicăm ‎de ce un singur pas nu e suficient,
‎că trebuie să reparăm tot sistemul.
‎MAI 2022
‎Spune-i numele!
‎Vanessa Guillen!
‎Spune-i numele!
‎Vanessa Guillen!
‎Vanessa!
‎Prezent!
‎- Vanessa! ‎- Prezent!
‎Vanessa!
‎Prezent!
‎- Bună ziua, doamnă, ce mai faceți? ‎- Bine!
‎Aș putea spune așa multe lucruri… ‎Azi se împlinesc doi ani,
‎dar parcă a fost ieri. ‎Pe scurt, legea a fost adoptată.
‎A fost mult de muncă ‎și încă mai avem multe de făcut
‎în numele Vanessei și al multor soldați
‎care încă suferă în tăcere,
‎așa că anul ăsta merg iar la Washington. ‎Încercăm să propunem altă lege,
‎cu toate dispozițiile propuse ‎în primul an.
‎Vă mulțumesc tuturor că ați venit azi, ‎înseamnă foarte mult.
‎Vanessa Guillen va rămâne în istorie
‎drept persoana care a schimbat sistemul.
‎Am mai spus că armata e doar ‎la un scandal distanță de o reformă reală
‎și cazul Vanessei, din nefericire, ‎a fost acel scandal.
‎Dacă familia ei ar fi tăcut,
‎nu știu dacă am fi unde suntem azi.
‎Prețul pe care l-au plătit
‎e incomensurabil, dar și impactul ‎pe care l-au avut e incomensurabil.
‎Guadalupe Guillen.
‎În lunile care au trecut, ‎am absolvit liceul.
‎Și, recent, m-am reapucat de fotbal.
‎Vreau să dau la facultate, la Jurnalism, ‎să-mi iau diploma,
‎și ca părinții și sora mea ‎să fie mândri de mine.
‎Aș spune că am evoluat mult ca persoană. ‎Mai ales în contact cu politica.
‎Mă văd, într-o zi, ‎intrând în politică și candidând
‎și continuând să-mi folosesc vocea ‎pentru a face lucruri bune.
‎E o minune că am reușit așa ceva
‎după ce legiuitorii s-au străduit ‎atâtea decenii.
‎E incredibil… când am înmormântat-o, ‎cimitirul ăsta era gol.
‎Și acum e plin.
‎Cu toții murim… ‎Dar n-ar trebui să murim uciși.
‎Acum trebuie să accept că s-ar putea ‎să nu aflu ce s-a întâmplat cu sora mea.
‎Acest drum dureros ‎m-a învățat foarte multe.
‎Timpul trece repede. Viața e scurtă
‎și trebuie să te bucuri ‎de fiecare clipă pe care-o trăiești.
‎DREPTATE PENTRU VANESSA
‎Bucățica mea de rai, Vanessa mea,
‎e în inima mea și în inima întregii lumi…
‎pentru că toată lumea a cunoscut-o.
‎Acum înțeleg de ce am simțit ‎ceva special pentru fiica mea.
‎Pentru că Dumnezeu ne-a împrumutat-o ‎pentru scurtă vreme.
‎Avea deja un destin stabilit
‎și avea un scop.
‎ÎMPREUNĂ SUNTEM MAI PUTERNICI
‎PENTRU CAUZĂ, MEXICANI ȘI UNITATE!
‎VORBEȘTE!
‎Familia Guillen a dat în judecată ‎Ministerul Apărării
‎pentru prejudicii personale ‎și omor din culpă,
‎cerând daune-interese de 35.000.000 $.
‎Procesul lui Cecily Aguilar a fost amânat ‎în mod repetat.
‎Aguilar pledează „nevinovat”.
‎Armata afirmă în continuare ‎că investigația inițială
‎nu a găsit probe ‎că Vanessa Guillen a fost hărțuită sexual
‎și că nu dețin dovezi ‎că Aaron Robinson ar fi agresat-o sexual.
‎Subtitrarea: Raluca Dimitriu