Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZABRANJENO ZA PSE I ITALIJANE
Moj otac je bio radnik migrant.
Svake četiri godine bi bio premešten na novo radno mesto.
Svaki put bismo morali da se selimo.
Mrzeo sam te selidbe.
Svaki put kad bismo došli u nepoznati grad,
zaključavao bih se u sobu u znak negodovanja.
Moji jedini prijatelji bili su glina za modelovanje, lepak, makaze i olovka.
Čime ćeš se kasnije baviti?
Radiću nešto rukama. Možda odem u umetničku školu.
Umetnost nije za nas.
Nađi posao u poštanskoj kancelariji, a slikaj nedeljom!
Moraš da radiš glavom, a ne rukama!
Kad sam bio mali, očeve ruke su me fascinirale.
Oblikovao bi voštanu koru sira u lisice, ptice i leptire.
I danas u svojim rukama osećam čaroliju tih oblika,
kako pričaju priču, priču izdaleka.
Moj je otac govorio kako u Italiji postoji selo zvano Ugetera.
Tamo svi imaju isto prezime kao i mi. Ugetera, zemlja Ugeta.
Tamo je sve započelo, u senci Monte Viza.
Moji deka i baka živeli su u kući poput ove.
Danas su ti krovovi urušeni.
Tamo gde se proizvodio ugalj, danas raste drveće.
Šta se dogodilo?
Voleo bih da sam poznavao svog deku Luiđija.
Moja baka Čezira bila je porodična osoba.
Sećam se dame obučene u crno, koju sam zvao bakom.
Kad sam vidio njen stari dom, shvatio sam da pre nego što je bila baka,
moja baka je bila Čezira, mlada i prekrasna.
Bila je poželjna i voljena.
Kakva divna marama!
Kažu da su u Ugeteri pijemonteške žene na posao nosile kecelje i suknje.
Bio si u Ugeteri?
Od njih ništa nije ostalo. Doneo sam vam sve što sam našao.
- Najviše ste želeli zemlju? - Ah, zemlja je bila sve!
Zemlja nas je održavala u životu.
Bili smo gladni zemlje. Strašno smo se žrtvovali da bismo kupili zemlju.
U Ugeteri nije bilo skoro ničega. Strma polja bila su raštrkana.
A Luiđi? Kakav je on bio? -Ah, Luiđi!
Bio je zgodan čovek. Stabilan. Snažan.
Imao je predivne ruke.
U to vreme, siromašni ljudi nisu bili dronjavi.
Nisu prosili novac.
Živeli su skromno i bili zadovoljni.
Antonio, dođi! Probudi se!
Ðuzepe! -Luiđi je bio drugo od jedanaestoro dece.
Tata, budi se! Hajde, mama!
Jedanaestoro dece?
- Deca su bila svuda. - Zemlja je dobra. Može da se jede.
Nožice bi izgrebali od traženja gnezda po drveću.
To je bio jedini način da se pojede malo mesa.
Kod kuće, za dobrodošlicu dragim ljudima, kuvali smo kafu.
- Vaša kafa je jaka! - Imaš iste ruke kao Luiđi.
Neverovatno, Luiđi! -Dobar je.
Ali šta ste jeli?
U Ugeteri, jeli su ono što su morali.
Majka je spremala palentu sa mlekom, a otac ih je terao da jedu viljuškom
kako bi mleko iskapalo.
Ali to je sve prošlost. Šta želiš da znaš?
Želeo sam s ocem da idem u Italiju da bih naučio više o Ugeteri,
vaše živote, vaše priče.
Pitaj! -Zar vaša deca nisu išla u školu?
Škola je dolazila nakon polja, nakon sezonskog posla.
- Moram da počistim! - Deco, smirite se!
- Ni Luiđi nije išao u školu? - Antonio, idiote jedan!
Ponekad jeste. Znao je malo da piše, za službena dokumenta.
Ali strašno je želeo da uči. Ja sam ga naučila prve reči na francuskom.
Oni grade kuću?
Napravićemo lepu, veliku, čvrstu kuću. -To si ti rekao!
Kod kuće, svi smo živeli u jednoj sobi.
Cele godine smo spavali u štali.
Da, ovde su ljudi rođeni, žive i umiru u štalama.
Zar nisu gradonačelnik ili sveštenik pomagali? -Ah, sveštenik...
Kako bi im se dodvorili, ljudi su sveštenicima davali deo prinosa.
Nijedan sveštenik nije umro od gladi u Ugeteri, veruj mi!
Povuci ručicu ispod stola!
Iskreno, našim selima su uvek vladali sveštenici.
Ako ti nije blagoslovio kuću, tvrdio bi da si bezbožna osoba.
Ako si bila žena, govorio je ljudima da si veštica, "una masca".
A ljudi su mu verovali.
Bojali su se maske.
Seljani su izbegavali te jadne stare žene.
Njihov položaj je bio očajan.
Krivili su ih za svaku nevolju: oluju, grad, lošu žetvu, bolest,
nezgodu, decu koja umiru, maske su bile krive za sve.
A sveštenik je dopuštao ogovaranje. Naravno! Podsticao je praznoverje.
- Šta si pronašao, Ðuzepe? - Pogledaj! Mandolina.
Ples, ples, ples!
Dođite da vidite!
Ples, ples! Hajde, pleši!
Pleši, pleši, pleši!
To je prava krava? -Ne, nije prava! -Lepa je i debela!
- Krava koja ne daje mleko! - Gde si je pronašao, Luiđi?
U kutiji.
- Kravo, daj mleka! - Ali to je igračka.
Bog sa vama! -I sa duhom Vašim!
Ne možemo da preživimo zimu. Umrećemo od gladi, imamo samo kestenje.
Moramo da odemo pre nego što sneg zakrči put. Spremite se za polazak!
Nemaju dovoljno hrane za sve, a zima dolazi.
- Pošalji im krompira! - Onda samo jedan.
Evo, daj im!
Još jedan? -Ne. Pogledaj, već imaju nabrekle stomake!
Jednog dana je mladić pronašao lonac pun kuvanih krompira.
Jeo je i jeo...
Halucinira! -Stomak mu je nabrekao.
Prijatelj ga je upozorio: "Pazi, umrećeš!"
A on je bio tamo mrtav, sa krompirom u ustima.
Imali smo slabe, osetljive želuce.
Kod kuće nije bilo posla.
Svake zime pre snega, pola stanovnika otišlo bi u Francusku.
Dimnjačari, čistači, utovarivači, stolari...
Italijani bi radili najteže poslove.
Slušaj, šta ove francuske novine kažu:
"Italijanskog radnika karakteriše fleksibilnost.
Možemo da ga nateramo da radi bilo šta. Ti radnici nemaju dostojanstva.
Mogu da podnesu bilo šta. Kad zvonce zazvoni, oni rade pognutih glava."
- Kakvo divno veče! - Još sam malo gladan.
Želi li neko od vas da radi? -Da.
Spavate li do kasno? -Ne.
Pušite li? -Ne.
Imati li kakva dokumenta? -Da.
Imate li lopate i motike? -Da.
- Budite spremni sutra rano ujutro! - Nemoguće! A šta je sa decom?
Deca su otišla u Barselonet, u departman Gornjoprovansalskih Alpa.
Na sedmičnu dečju pijacu.
Uvek je bilo 300 ili 400 dečaka i devojčica, od 10 do 12 godina.
Do 10 sati pijaca je bila prazna. Sva deca su bila iznajmljena.
- Ali to je grozno! - Da. Ali to je bilo tako.
Luiđiju se to nije sviđalo, ali svi su to radili.
- Evo ti, zveri jedna! - Antonio, idiote!
Zbogom, dušo. Čuvaj se!
Zbogom. -Zbogom, Luiđi!
Zbogom. Zbogom, deco!
Gde su još išli? -Gde god je bilo posla, u Švajcarsku, u Francusku.
Kao da između nas nije bilo planina.
Iskopali su tunel ispod Monte Viza. "Buco di Viso."
Luiđi je bio tamo. Pogledaj u kutiju tamo iza!
Jesi li je pronašao?
Jesi li video Luiđija? Onaj sa šeširom.
Rekla si mi da su tri brata pronašla posao. Ali kad i gde?
Oko 1899. ili 1900. godine.
Zaposlili su ih na gradilištu tunela Simplon.
Železnički tunel između Italije i Švajarske.
Zašto imaš takve rupe na čarapama?
Kažeš da su radili u Simplonu? -Da, tunel Simplon bio je ogroman projekat.
Pre bušenja tunela, morali su da izgrade put.
Nakon dva dana uspinjanja na planinu,
Luiđi, Ðuzepe i Antonio počeli su da rade.
To je sirena za ručak?
Razneli su Italijane! -Mogli su barem da nas upozore.
Svakako. -Šta je to bilo?
Zašto niste otišli u Ameriku? Tamo dolari rastu na drveću.
Amerika!
Luiđi je imao 20 godina, Ðuzepe 18, a Antonio 17.
Moj otac je radio u Simplonu kao nadzornik.
Ponekad bih ga posetila.
Tamo sam se upoznala sa Luiđijem. Odmah mi se svideo.
To je bila sudbina.
Mojim roditeljima se nije sviđalo da se venčamo.
Budući da je Luiđi bio sa planine, a oni iz ravnice, plakali su.
"Da je barem odavde, ali on je odande!"
"Otići ćeš da živiš gore?!" Moja majka je jadikovala.
"Ni sa čim ćeš da kuvaš slabu supu."
Živeli! -Živeli!
Stomak će mi eksplodirati!
Luiđi i ja smo otišli zlataru sa svom našom ušteđevinom.
Rekao je: "Izaberi šta god hoćeš!"
Izabrala sam nešto skromno, misleći na našu budućnost i zajednički interes.
Prekrasan dvostruki zlatni lanac sa srebrnim džepnim satom.
I zlatni prsten, tanak i istrošen od rada. Pogledaj! -Prekrasan je.
- Gladan sam kao vuk! - Odmaraćeš se za stolom!
Hrana je gotova. Vreme je za jelo!
Gotovo je!
Večeras sam vam spremila njoke sa sosom od paradajza.
Farmer vidi novac jednom godišnje, ali radnik je plaćen svake sedmice.
- Rad na gradilištu je opasan. - Popunili su rupe kamenjem.
Požuruju ih. Plaćeni su po zadatku.
Porodica se širila. Tad sam se bojala.
- Ko je povređen? - Italijan. -Peti, ovog jutra.
Na posao, požurite!
Ova kafa te razbudi. -Jaka je!
Kad je put dovršen, Luiđi je otišao da radi u tunel.
Ponekad su radilii noću. Težak život.
Vazduh je bio loš, vrućina je gušila.
Kad su naleteli na izvore, tunel je poplavio.
Voda je mogla da bude ledena, ali i vruća.
Luiđi, kako ćemo to učiniti?
Pokazaćemo im kako mi u Pijemontu radimo!
Inženjer će biti zadovoljan.
- To je Čezirin poklon? - Održava rukave čistim.
Čistiji su.
Kći nam je rođena tamo u Švajcarskoj, u podnožju planine Simplon.
Hteli smo da joj damo francusko ime. Nazvali smo je Mari-Sesil.
Prekrasna je! Dođi tati, Mari-Sesil!
A onda je jednog dana posao završen.
Vratićemo se u Italiju, u Ugeteru.
Upoznaću te sa svojom porodicom.
Luiđi je bio poput onih golubova koji se uvek vrate kući.
Arturo!
Konstanca! Alčide!
Luiđi! -O, deco moja! Vratili ste se kući!
O, moj dragi Luiđi!
Čezira. -Mari-Sesil. -Zovem se Konstanca. -A ko je ovo?
To je Luiza. -Luiza. Otac joj je otišao u Ameriku, a majka joj je umrla.
- Primili su je kod sebe. - Ðuzepe se čudno ponaša.
Na početku smo imali hrane i nešto preostalog novca.
Može se reći da su nam tanjiri bili puni.
Ne igramo se hranom.
I delimo je. -Došao sam da vas pozdravim. Sve je u redu?
Bog s vama! -I sa duhom Vašim!
Taj lopov!
Luiđi je jedini prozreo sveštenika.
Svi smo se bacili na posao. To je bila najvažnija stvar.
- Pantalone po meri. - Za tebe, mama.
Voli me, ne voli me.
Voli me. Voli me!
Poštar!
Ali dugo nisu radili.
Poštar je pročitao pismo: "Veličanstveno vreme za Italiju."
Zdravo, Luiđi!
Godine 1911., otišli su u rat u Afriku.
- Jedan, dva, tri, četiri... - Šta smo mi znali o ratu?
Ništa! Bili smo neuki.
Rekli su da je u pitanju sitnica i da će se brzo rešiti.
Oficir ih je upozorio, ali nisu ga poslušali. Mislili su da je šala.
U Sirakuzi su ukrcani na stari brod poput stoke.
Po njima su puzale bubašvabe i vaši koje su ih grickale.
U Libiji su sa broda izašli onemoćali i vašljivi.
Kod kuće je morao da se obavlja muški posao.
- Pazi! -Ðuzepina! - Uspori! -Pomozite mi!
O, Bože!
O, jadnica!
Želela sam da pozovem lekara.
Ne, previše će koštati. Moraćemo da prodamo kravu.
U Ugeteri, seoski lekar je vadio zube i popravljao slomljene kosti.
On je bio i lekar i hirurg, sve.
Ðuzepini nije bilo bolje. Bolelo ju je.
Možda maska ima lek.
Maska je bila na samrti, ali nije mogla da umre,
dok neko ne uzme njenu ruku i nasledi njene moći. -Ne, ne želim!
Ni ja! -Čezira, uzmi je za ruku!
Ni ja ne želim njene moći.
Maska je umrla.
Kao i Ðuzepina.
Kad je padao sneg, ljudi su govorili: "Srećni su oni sa hlebom i palentom."
Svake zime smo morali da čistimo sneg sa puta.
Sva sela su slala dobrovoljce koji će to raditi.
Čezira! -Još nije vreme.
Mislim na naše muškarce.
Čezira, pesma kaže: "Tripoli, prekrasna zemlja ljubavi,
Tripoli, začarana zemlja, bićeš Italijan kad topovi opale."
Nema šanse! U loncima i činijama za supu bilo je peska,
bilo je peska u očima i u vazduhu koji smo udisali.
Jedina voda bila je slana. Beduini su zaklani.
Antonio!
Antonio! Antonio!
Naše ljude su zaklale hiljade.
Mi smo bili ti sa nepoznate lokacije.
Tata! Tata!
Ida. -Prekrasna je! Dođi tati, Ida!
Antonio je imao 19 godina.
Jedan, dva, tri, četiri, pet...
Pazite, deco!
Dobiću još jedno dete. Ne znam kako ćemo ga prehraniti.
Ne razumem! Govori italijanski, Luiđi.
Tih dana ljudi su voleli da se druže. Često smo imali zabave u štali.
Smejanje i pevanje nije bilo skupo.
Nakon Libije, Ðuzepe je govorio samo o ljubavi.
Njemu i Luizi se žurilo da se venčaju.
Kako ću prehraniti još jedno dete?
Ðoto! Idi po pomoć!
Ostavi me na miru!
U redu, dolazim.
Stani, lopove!
A, ti si.
Irma. -Prekrasna beba! Dođi tati, Irma!
Ovaj čovek je lud!
Pošta! -Dobri dani nisu dugo potrajali.
Godine 1915. rat se vratio po naše muškarce.
U rat uvek šalju farmere.
Oni su poslušni i lako ih je zadovoljiti.
Svi su nevoljno otišli. Mnogi su se namerno razboleli da ne moraju da idu.
Pili su čaj od duvana i stavljali čudne stvari u uši.
Mnogi su zbog toga i umrli.
Moja dolina je pokraj Monte Viza.
Tamo je moje selo i tamo su moja deca.
Čezira je tamo.
Radila sam poput muškarca. Pomislila sam: "Ovo se nikada neće završiti."
Ðuzepe! Šta to radiš? Vrati se ovamo, Ðuzepe!
U pismima Ðuzepeu, Luiza je pisala laži.
Govorila mu je da smo dobro, da je žetva bila bogata,
da je posao lak. A Ðuzepe joj je odgovarao sa puno drugih laži.
Vojnički život je raj. Jedemo meso. Daleko smo od borbe.
Pošta!
Čezira, u rovovima toliko patimo da ni ne osećamo glad.
Bežimo od napada kao životinje. Ljudi u rovovima mole se uz brojanice.
Umiru poput muva. Živimo pod zemljom poput krtica.
Ovo je pakao na Zemlji.
Ðuzepe!
1918. epidemija španskog gripa ubila je više ljudi od rata.
U Ugeteri pola porodica umrlo je od te bolesti.
Ðuzepe je imao 20 godina kad je umro.
Šta da kažem? Imali smo toliko ljudi da žalimo da nam je ponestalo suza.
Mari-Sesil! Ida! Irma! -Nino.
Deca ga nisu prepoznala.
Luiđi nije mogao da spava četiri meseca.
Nino. Prekrasno ime.
Treba reći da su se tokom rata mnogi ljudi obogatili. Ali ne mi.
Mi nismo imali ništa.
Čezira, hadejmo u Ameriku! Radiću u rudnicima u Mičigenu, a ti ćeš šiti.
Tamo dolari rastu na drveću. Samo ih ubereš.
L'America! -L'America!
Prodali smo zlatni lanac i srebrni džepni sat.
Kupili smo najbolju šivaću mašinu.
Prvi brod je otišao sa našim stvarima. Trebalo je da idemo narednim.
Ništa nam nije ostalo.
Seli smo na voz sa nekim Italijanima koji su išli da rade u Arjež.
Smestili smo se u selo u ravnici.
Deca su u školi otkrila francuski. Prve reči koje su naučili bile su:
"Italijansko smeće."
Ptičica!
Da razjasnim. Koliko ste dece do tada imali?
- Mari-Sesil u Švajcarskoj... - Idu, Irmu i Nina u Italiji.
A u Francuskoj smo dobili još troje. Dali smo im francuska imena:
Marsel, Vensan, tvoj otac i Rene.
A on je rekao: "Slušaj, veštice, opraštam ti!
Ali zakuni se da nikad više nećeš nauditi meni, niti mojim potomcima!
Ako nećeš, baciću te u kipuću vodu!"
Ispričaj nam još jednu, tata! Neku strašnu. -Veštice su...
Mogu ti reći da je Luiđi bio srećan.
Moraš da odeš. Sledeći!
Italijan? -Da. -Imaš li nekakva dokumenta? -Da.
- Govoriš li francuski? -Da. - Znaš li da gradiš zid? -Da.
Pokaži mi!
Bićeš zidar. Sledeći!
Ptičica!
Šta se dogodilo?
Nino, Marsele! Odmah prestanite!
Ne!
Alene, možeš li da se pobrineš za oca?
Evo, tata, igraj se zidara s ovom lopaticom i smiri se!
Francuskoj je nedostajalo radnika. Italijani su bili traženi.
Novine su pisale ovako:
"Gotovo svi italijanski radnici dolaze iz malih sela u Alpima.
Navikli su na gradilišta na visinama, veliku hladnoću i ledeni vetar.
Italijanske radnike slabo ili uopšte ne zanima politika."
Politika? Na gradilištima su samo o tome govorili. Fašizam je uzimao maha.
U italijanskim selima, svi prevaranti, ambicijom ili interesom,
postali su fašisti. Odgovaralo im je da naređuju.
- Spalili su mi kuću usred zime. - Pogledajte kako su me izudarali!
Sve su mi ukrali.
Policija je ta koja se tako ponaša!
Dobro jutro, momci. -Dobro jutro.
Luiđi i ostali radnici smešteni su u barake napravljene pre početka gradnje.
Prema upravi, to su bile čvrste građevine,
koje su štitile radnike od vetra i hladnoće.
Francuskim fabrikama je trebala struja. Na jugozapadu,
brana Izur trebalo je da bude glavni deo infrastrukture.
O, Ugeto!
Trebaju nam radnici. Možeš li da ih pronađeš? -Mogu u Italiji, ako želite.
Ja sam bila protiv. Nisam htela da ide.
Bojala sam se da će ga fašisti tući, strpati u zatvor i ubiti.
U Italiji, ljudi su želeli da umaknu fašizmu i odu da rade u Francusku.
Luiđi ih je svuda nalazio. Vrbovao je svakog koga je mogao.
Zdravo, Luiđi! -Onda je otišao kući. -Bogat si, sine moj.
U Ugeteri je bio jedan fašistički gad koji je dopustio da vlada strah.
Pomagao je sebi, poput sveštenika. -Čekaj, Luiđi!
Fašizam se ne vrti samo oko ricinusovog ulja i nasilja.
Tata, pogledaj! Pogledaj moju zemlju!
Vrlo dobro!
Tad sam poslednji put video svoga oca. Nisam znao kako da se oprostimo.
Taj fašistički gad je otišao u Ðuzepeovu kuću kako bi silovao Luizu.
Polako, polako.
Srami se! -Šta ste učinili?
Sakrij tu pušku! Pođi sa mnom u Francusku! -Idi dođavola!
Ujutro su u Ugeteru došla dva oficira Fašističke stranke kako bi istražili.
Zidovi su napravljeni od kartona.
- To je samo igračka. - Ricinusovo ulje? -Ne treba im.
Ovde su svi ludi.
- Pomozite mi, zapela sam! - Hajdemo!. -Dok su odlazili, rekli su:
"Stranka ne voli kad građani počnu da ubijaju ljude.
Rađe bi gledali kako umiremo od nesreće u lovu.
Za to je kriv Bog, a svi su srećni."
Opasno je.
Uzmite oružje!
- Na sigurnom smo! - Živela sloboda!
Znate li da gradite zid? Pokažite mi!
Obojica ćete biti radnici. Luiđi, ti ćeš biti nadzornik.
Kako bi ih zaposlio, neki radnici su ga podmićivali poklonima.
Ti, ako uzmem tvoj poklon, daću ti posao, a drugima neću?
Uzmi svog zeca i odlazi!
Čitavu prvu platu kao nadzornik potrošio je na poklone.
Ptičica! -Lažov! Ne vidim pticu.
Došao je lekar. Rekao je: "Ne brinite, to je groznica. Proći će."
Čezira, zašto plačeš? Zbog Ide?
Imala je nepunih 17 godina.
Fašističke časne sestre posećivale su gradilište
kako bi širile propagandu italijanskim radnicima.
Govorile su da, u ime Musolinija, moraju da vole Italiju više od ičega.
Jedna je rekla Luiđiju: "Ne zaboravi da si odrastao na Musolinijevom hlebu."
Iz Pijemonta sam. Italija je Musolinijeva, ali Francuska me hrani.
Zato mi je Francuska draža od Italije. -Idina smrt...
Fašisti na gradilištu. Luiđi više nije mogao da podnese.
Čuli smo da počinje velika gradnja u Ženisiju, u Gornjoj Savoji.
Otišli smo.
Luiđi i ja smo mnogo puta odlazili. Ovaj put je bilo drugačije.
Luiđi nije ništa rekao, ali znala sam da se nećemo vratiti u Italiju.
I znala sam da on zna.
ZABRANJENO ZA PSE I ITALIJANE
Zašto su to napisali, tata? -Zašto?
Jer se boje da će psi ugristi Italijane. Zato ne žele da ulazimo.
Da nas ne bi ugrizli. Ali mi Italijani se ne bojimo pasa. Volimo pse!
Hajde, deco. Idemo! Čeka nas dug put.
Unajmili smo kuću pored gradilišta.
Sa svom našom ušteđevinom, kupili smo zemlju oko nje.
Zemlja... Sve je bilo naše. -Opa!
Francuska je bila vesela. Slavio se Narodni front.
Mi smo svoju zemlju nazvali "Raj".
Ne zato što je bila, već zato što je trebalo da postane raj.
Dovoljno smo propatili do tada.
Deco, ne dirajte ga! Ovaj sat je duša ove kuće.
Hajde da jedemo!
RAJ
Luiđi je ispunio svoj san. Sad je bio zemljoposednik.
Gospodar.
Čezira, hoćeš li nam napraviti jedan od tvojih rižota?
Evo brane!
- Silazi odatle, budalo! - Začepi, italijansko smeće!
Ti si smeće! Ja sam rođen u Francuskoj.
"U predgrađu, događaj dana je početak Tur de Fransa.
Divimo se svakoj fazi trke, svako ima svog favorita i uzda se u njega.
Takmičari će morati žestoko da se bore, nadajući se pobedi."
Moj otac je porastao. -Od palente. Jeo ju je svakodnevno, poput hleba.
Malo nadesno.
Malo nalevo.
Polako spuštaj!
Okreći! Okreći!
Šta hoćeš? -Okreći na drugu stranu!
Luiđi je zaposlio Vensana na gradilištu. -Kad će okrenuti?!
Šta to govori? -Vensan je imao samo 16. -Šta hoćeš?
Ti Italijani...
Ovako! -Što ne kažeš?
12 milimetarski ključ.
- Čvrsto ga zavrni! - Francuski ključ!
Dodaj šrafove kako bi bilo čvrsto! -Čekić!
- Nemam ga. - Imam ga ja, izvoli!
Marsele, Irma, Mari-Sesil, dođite unutra!
Mama, pogledaj! Samleli smo zrna kafe.
Neko je video moj lonac za palentu?
Ko mi je uzeo lonac za palentu?
"Sledeći put ćemo zapevati kada trešnje sazru."
Ah, taj Vensan! Ruke su mu poput kutije s alatom.
- Šta to radiš, Vensane? - Videćeš večeras.
Jeste li spremni? -Da, hajde!
Želim da čitam! -Skloni se! Napraviću njoke.
Hej? Ima li koga kući?
Mogli su da mi ostave nešto za jelo.
Devojke su porasle. Bile su dovoljno stare da biraju muževe.
Kuća se odjednom činila prilično praznom.
Šta ima? Igrate se hranom?
Koson je pobednik!
Upalićemo ti muziku. Predivnu muziku.
Ne volim kad proizvodi taj zvuk.
"U ova vremena, kad se odlučuje o sudbini Evrope
Francuska progovara u ime svih onih
koji su podneli, ako je bilo potrebno, i najveću žrtvu."
Počinje li rat? -Ne. Bilo je dovoljno ratova. Rešiće to.
Poput hiljada drugih, 18. juna 1939. žurno smo se naturalizovali.
Sad smo svi bili Francuzi. Luiđi je postao Luj.
Nino, pismo za tebe!
Žerar? -Nino!
Nino! -Ne, zovem se Žerar.
Nino se sedmicama oporavljao od povreda.
"Naši vojnici i francuski narod složili su se..."
Nino!
Vreme je išlo dalje, ali Nino nije.
Imao je 23 godine.
Ženisija se nalazio na granici između slobodne i okupirane zone.
Kako bi izbegao prisilni rad u Nemačkoj, Vensan se pritajio.
Pridružio se Otporu. -Ako te uhvate, gotovo je. Povuci iglu!
I ja želim da se borim.
Idi da pedalaš!
Da su majke vojnika iskusile ijedan trenutak rata,
sve bi ih pobile. Fašiste, Nemce, generale... Zadavile bi ih!
"London zove! Prvo poslušajte neke lične poruke!
Gabrijela ostaje anonimna, jednoruki čovek je grli."
10. juna 1940. Italija je objavila rat Francuskoj.
Fašisti su napali četiri francuska departmana.
Kad su se približili našem Raju, osetili smo kako nam se srca slamaju.
"Francuska vlada, nakon što je zatražila primirje,
sad zna uslove koje je odredio neprijatelj.
Prema tim uslovima,
francuska teritorija će pasti pod kontrolu Nemačke i Italije."
Vensane!
Upali smo u fabriku Nestle. Šaljemo hranu u Minhen.
- Krali smo bez ustezanja. - Spremiću ti jelo, palentu.
Vensane, sakrij se u podrum!
Sklanjaj se sa puta!
Skrivate li teroriste?
- Ima li ovde svetla? - Ko je to bio?
Uza zid! Hajde!
Ni makac!
Šta je to? -Francuzi nisu disciplinovani.
Pogledaj stvari koje su nagomilali!
Vratićemo se.
Dolaze italijanski avioni!
Rene!
"Kakva divna nedelja!
Izvoli, lepa majko,
buket belih ruža, jer jako ih voliš.
Kada porastem, otići ću u prodavnicu
i kupiću ti sve bele ruže, za tebe, moja divna majko!"
Jedne večeri, Luiđi je u stomaku osetio kvržicu.
Imaš predivne ruke, sine moj.
Luiđi, moj italijanski deka, umro je 6. septembra 1942. godine.
Imao je 63 godine.
Zakopan je u Raju.
Tako se završila naša italijanska priča.
Čezira nas je pratila od grada do grada u Francuskoj.
Moj otac Vensan oženio se sa Žan sa kojom se upoznao tokom rata.
Pridružio se sindikatu i nastavio je da radi kao građevinski radnik migrant.
Mi, njegova deca, rođeni smo i odrasli u imućnoj Francuskoj.
U Francuskoj koja se obnavljala.
U Francuskoj punoj automobila, mašina za pranje veša, električnih tostera
televizora i pevača.
Čezira, nedostaje li ti Italija?
Znaš, osobu ne određuje zemlja. Nju određuje detinjstvo.
Kad je osetila da joj se bliži smrt, Čezira je želela da se vrati u Raj.
Čezira je umrla 11. avgusta 1962. godine.
Imala je 76 godina.
Rukujući dekinim alatom, pronašao sam očeve gestove.
MEDIATRANSLATIONS