Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PSOM IN ITALIJANOM VSTOP PREPOVEDAN
Moj oče je bil delavec migrant.
Vsake štiri leta so ga poslali na novo delovno mesto.
Vsakič smo se morali preseliti.
Selitve sem sovražil.
Ko smo prišli v novi kraj,
sem se iz protesta zaklenil v sobo.
Moji edini prijatelji
so bili modelirna masa, lepilo, škarje in svinčnik.
Kaj boš počel v življenju?
Nekaj z rokami. Mogoče bom šel študirat umetnost.
Umetnost ni za nas.
Poišči si službo na pošti, ob nedeljah pa slikaj.
Delati moraš z glavo, ne z rokami.
Kot otrok sem bil očaran nad očetovimi rokami.
Sirni vosek je spremenil
v lisice, ptičke ali metulje.
Danes čutim čarobnost teh oblik v svojih rokah,
ko pripovedujem zgodbo,
zgodbo, ki prihaja od zelo zelo daleč.
Oče je pogosto pravil,
da je v Italiji vas Ughettera.
In da imajo vsi vaščani enak priimek kot mi.
Ughettera, dežela Ughettov.
Vse se je začelo tukaj, v senci gore Monviso.
Babica in dedek sta živela v hiši, kot je ta.
Danes so strehe kmečkih hiš udrte.
Kjer so nekoč žgali oglje, raste drevje.
Kaj se je zgodilo?
Dedka Luigija žal nisem poznal.
Babica Cesira mi je bila blizu.
Spomnim se gospe v črnem, ki sem jo klical babi.
Ko sem videl njen dom,
sem spoznal, da je, preden je postala babi,
bila najprej Cesira.
Bila je mlada in lepa.
Bila je zaželena in ljubljena.
Kako lepa ruta.
V Ughetteri
so mi rekli, da so piemontske ženske delale v predpasniku in krilu.
Si šel v Ughettero?
Tam ni ničesar več.
Prinesel sem ti vse, kar sem našel.
Saj si hotela zemljo, ne?
Zemlja nam je pomenila vse.
Zemlja nas je držala pri življenju.
Hlepeli smo po zemlji.
Veliko smo žrtvovali, da smo si lahko kupili kos zemlje.
V Ughetteri je ni bilo veliko.
Strma polja so bila na redko razsejana.
In Luigi? Kakšen je bil?
Ah, Luigi...
Lep moški je bil.
Zanesljiv.
Močen.
Imel je lepe roke.
V tistih časih reveži niso bili razcapanci.
Niso beračili.
Živeli so skromno in bili zadovoljni.
Antonio, daj, no.
Zbudi se.
Giuseppe.
Luigi je bil drugi od enajstih otrok.
Očka, zbudi se.
Dajmo, mama.
Enajst otrok?
Otroci so bili vsepovsod.
To je dobra zemlja. Lahko bi jo jedel.
Otroci so imeli popraskane noge, ker so po drevesih iskali gnezda.
Samo tako smo prišli do mesa.
Doma smo svoje drage sprejeli
s skodelico kave.
Tvoja kava je močna.
Take roke imaš kot Luigi.
Neverjetno, Luigi.
Dober je.
Kaj ste jedli?
V Ughetteri
so jedli, kar so imeli.
Mati je skuhala polento z mlekom.
Oče je vztrajal, da so jedli z vilicami
in je mleko odcurljalo.
Ampak to je preteklost.
Zakaj te to zanima?
Z očetom sem hotel iti v Italijo,
da bi spoznal Ughettero, videl, kako ste živeli.
Kar vprašaj.
Ali otroci niso hodili v šolo?
Na prvem mestu je bilo delo na polju, sezonska dela.
Pometam.
Mir, otroci.
Tudi Luigi ni hodil v šolo?
Antonio, ti bedak.
Včasih je šel.
Nekaj malega je znal pisati, za dokumente.
Ampak bil je vedoželjen.
Jaz sem ga naučila prvih francoskih besed.
Gradijo hišo?
Zgradili bomo lepo, veliko, trdno hišo.
Seveda.
Doma smo živeli vsi v enem prostoru.
Vse leto smo spali v hlevu.
Ja, tukaj se rodiš, živiš in umreš v hlevu.
Vam župan ali župnik nista pomagala?
Ah, župnik...
Ljudje so mu dajali, kar so najboljšega imeli, da se mu niso zamerili.
V Ughetteri noben župnik ni umrl od lakote.
Obrni ročico pod mizo.
Resnici na ljubo je imel na vasi glavno besedo župnik.
Če ti ni blagoslovil hiše, te je razglasil za brezbožnika.
Zanj je vsaka ženska bila čarovnica, "una masca".
In ljudje so mu verjeli.
Ljudje so se bali čarovnic.
Vaščani so se izogibali ubogih stark.
Njihova usoda je bila prav žalostna.
Masche so bile krive za vse nesreče: neurja, točo,
slabo letino, bolezni, nezgode,
za otroke, ki so umrli. Vsega je bila kriva masca.
Župnik je pustil, da so ljudje obrekovali. Podpihoval je vraževerje.
Kaj si našel, Giuseppe?
Poglej.
Mandolina.
Pleši, pleši, pleši.
Pridi pogledat!
Pleši, no.
Daj, pleši.
Pleši, pleši, pleši.
- Je to prava krava? - Ne, ni prava.
Lepo je rejena.
Krava, ki ne daje mleka.
Kje si jo našel, Luigi?
V škatli.
Krava, daj nam mleko.
Ampak to je igrača.
Gospod z vami.
In s tvojim duhom.
Ne bomo imeli dovolj za vso zimo.
Stradali bomo. Samo kostanj bomo lahko jedli.
Oditi moramo, preden bo prelaz zasnežen.
Pripravite se za odhod.
Ni dovolj hrane za vse in zima je pred vrati.
- Pošlji jim krompir. - Ampak samo enega.
Na, daj jim ga.
- Mogoče še enega? - Ne.
Poglej, imajo že napihnjen trebuh.
Nekega dne je mladenič
naletel na lonec, poln kuhanega krompirja.
Jedel je in jedel.
Blede se mu.
Trebuh se mu je napihnil.
Prijatelj ga je posvaril, da bo umrl.
In tako je umrl, s krompirjem v ustih.
Vsi smo imeli občutljivo črevesje.
Doma ni bilo dela.
Vsako zimo, preden je zapadel sneg, je pol vasi odšlo v Francijo.
Dimnikarji, cunjarji, pristaniški delavci, čevljarji...
Italijani so opravljali najtežja dela.
Poslušaj, kaj piše v tem francoskem časniku.
Italijanskega delavca odlikuje njegova prilagodljivost.
Naredi vse, kar mu ukažeš.
Ti delavci nimajo nobenega dostojanstva.
Vse prenesejo.
Če jim rečeš, naj se lotijo dela, ko zazvoni, sklonjene glave ubogajo.
Kako lep večer.
Nisem še čisto sit.
Hoče kdo od vas delati?
Ja.
Spite do poznega?
Ne.
Kadite?
Ne.
Imate dokumente?
Ja.
Imate lopate in krampe?
Ja.
Bodite nared jutri navsezgodaj.
Nemogoče. Kaj pa otroci?
Otroci so šli v Barcelonnette, v departma Basses-Alpes.
Na tedenski otroški sejem.
Tam je bilo 300 do 400 otrok, starih od 10 do 12 let.
Do 10h zjutraj je bila tržnica prazna.
Vse otroke so najeli.
To je strašno.
Ja.
Tako je pač bilo takrat.
Luigiju ni bilo po volji, ampak vsi so tako delali.
Tu imaš, zverina!
Antonio! Bedak!
Adijo, deklica.
Pazi nase.
Adijo.
Adijo, Luigi.
Adijo, otroci.
Kam so še hodili?
Kamorkoli, kjer je bilo delo. V Švico, Francijo.
Kakor da ne bi bilo gorovja vmes.
Skozi Monviso so zgradili predor.
Buco di Viso.
Luigi je bil tam.
Poglej v škatlo tam zadaj.
Si jo našel?
Vidiš Luigija?
Tisti s klobukom je.
Rekla si, da so trije bratje dobili delo.
Ampak kdaj in kje?
Med letoma 1899 in 1900.
Najeli so jih na simplonskem gradbišču.
Železniški predor med Italijo in Švico.
Le kako ti uspe narediti take luknje v nogavicah?
Si rekla, da so delali v Simplonu?
Ja, simplonski predor
je bil pomemben projekt.
Preden so začeli vrtati predor, so morali zgraditi cesto.
Po dvodnevnem vzponu na goro
so Luigi, Giuseppe in Antonio začeli delati.
Je to sirena za kosilo?
Makaronarje je razneslo.
Vsaj opozorili bi nas lahko.
- Seveda. - Kaj je bilo to?
Zakaj niste šli v Ameriko?
Tam dolarji rastejo na drevesih.
Luigi je bil star 20 let, Giuseppe 18, Antonio 17.
Moj oče je v Simplonu delal kot delovodja.
Včasih sem šla k njemu.
Tako sem spoznala Luigija.
Takoj mi je bil všeč.
To je bila usoda.
Moji starši niso bili naklonjeni najini zvezi.
Ker je bil Luigi s hribov, mi pa z doline, sta tarnala.
Ko bi vsaj bil iz teh krajev,
pa je od tam zgoraj.
Boš šla živet tja gor?
Mati je tarnala,
češ, saj je ne boš imela česa dati v lonec.
Na zdravje vsem!
Sit sem kot boben!
Z vsemi prihranki
sva z Luigijem šla k zlatarju.
Rekel je, naj si izberem karkoli.
Izbrala sem nekaj preprostega,
ker sem mislila na prihodnost in najino skupno dobro.
Čudovito dvojno zlato verižico s srebrno žepno uro.
In ta zlat prstan, ki je tanek in oguljen od dela.
- Poglej. - Zelo lep je.
Lačen sem kot volk.
Pri mizi boš počival.
Kuhano je. Pridite jest!
Pridite jest!
Nocoj so njoki s paradižnikovo omako.
Kmetje vidijo denar enkrat na leto.
Delavec pa je plačan vsak teden.
Gradbeništvo je nevaren posel.
Luknje so napolnili s kamni.
Hitijo. Plačani so po opravljenem delu.
Družina se je večala.
Bilo me je strah.
- Kdo je ranjen? - Italijan.
Že peti to jutro.
Na delo, gremo!
- Ta kava te zbudi. - Močna je.
Ko je bila cesta zgrajena, je Luigi šel delat v predor.
Včasih je delal tudi ponoči.
Garaško življenje.
Slab zrak, zadušljiva vročina.
Ko so naleteli na vodno žilo, je zalilo predor.
Včasih je bila voda ledena, včasih vroča.
Kaj bomo, Luigi?
Pokazali jim bomo, kako delamo v Piemontu.
Inženir bo zadovoljen.
Je to Cesirino darilo?
Tako si ne umažeš rokavov.
Bolj higiensko je.
Najina hči se je rodila v Švici.
Ob vznožju gore Simplon.
Hotela sva ji dati francosko ime.
Imenovala sva jo Marie-Cecile.
Kako je lepa.
Pridi k očku, Marie-Cecile.
In nekega dne je bilo delo končano.
Vrnili se bomo v Italijo, v Ughettero.
Spoznala boš mojo družino.
Luigi je bil kot golob, ki se vedno vrača domov.
Arturo!
Costanza!
Alcide!
Luigi!
Sinovi moji! Vrnili ste se!
Moj preljubi Luigi!
Cesira.
Marie-Cecile.
Jaz sem Costanza.
Kdo pa je to?
Luisa.
Luisa. Njen oče je odšel v Ameriko. Mati ji je umrla.
Vzeli so jo k sebi.
Giuseppe se čudno obnaša.
Sprva smo imeli hrano in nekaj malega denarja.
Imeli smo kaj dati na krožnik.
S hrano se ne igramo.
Delimo si jo.
Prišel sem pozdravit. Je vse v redu?
Gospod z vami.
In s tvojim duhom.
Ta lopov!
Luigi je bil edini, ki ga je spregledal.
Vsi smo se lotili dela.
To je bilo najpomembnejše.
Hlače po meri.
Za vas, mama.
Ljubi me.
Ne ljubi me.
Ljubi me.
Ne ljubi me.
Ljubi me.
Ne ljubi me.
Ljubi me.
Ljubi me!
Pošta!
Vendar niso dolgo delali.
Poštar je prebral pismo: Veličastna stran za Italijo.
Adijo, Luigi.
Leta 1911 so odšli v vojno v Afriko.
Ena, dve, tri, štiri...
Kaj pa smo vedeli o vojni?
Ničesar. Bili smo nevedni.
Rekli so, da gre za majhno stvar, ki bo kmalu rešena.
Neki častnik jih je svaril, pa ga niso poslušali.
Mislili so, da je šala.
V Sirakuzah so jih strpali na staro ladjo kot živino.
Ščurki in uši so lezli po njih in jih žrli.
V Libiji se je z ladje izkrcala čreda ušivih oslabelih mož.
Doma je bilo treba nekako opraviti moška dela.
Pazi!
Giuseppina!
- Zaviraj! - Na pomoč!
Mojbog!
Revica!
Hotela sem klicati zdravnika.
Ne, predrago je. Morali bi prodati kravo.
V Ughetteri je ranocelnik pulil zobe in ravnal kosti.
Bil je zdravnik, kirurg, vse.
Giuseppina ni okrevala. Trpela je.
Morda bi masca imela kakšno zdravilo.
Ampak tudi masca je bila na robu smrti, a ni mogla umreti,
dokler je ni kdo prijel za roko in prevzel njenih moči.
Ne, nočem.
Tudi jaz ne.
Cesira, primi jo za roko.
Tudi jaz nočem njenih moči.
Masca je umrla.
In tudi Giuseppina.
Ko je snežilo, so ljudje rekli:
Srečen je, kdor ima kruh in polento.
Vsako zimo smo morali očistiti sneg s ceste.
Iz vseh vasi so prišli prostovoljci.
Ni še pravi čas.
Mislim na naše moške.
Cesira, pesem poje: Tripoli, prelepa dežela ljubezni.
Tripoli, čarobna dežela.
Italijan boš ob grmenju topov.
Nikakor.
Pesek smo imeli v skledah in loncih,
pesek v očeh in zraku, ki smo ga dihali.
Imeli smo samo slano vodo.
Beduine so pobili.
Antonio!
Pobili so na tisoče naših mož.
Mi smo bili tisti iz neznane dežele.
Očka!
Ida.
Kako je lepa.
Pridi k očku, Ida.
Antonio je bil star 19 let.
Ena, dve, tri, štiri, pet...
Pazite, otroci.
Še enega otroka bom dobil.
Ne vem, kako jih bova nahranila.
Ne razumem. Govori italijansko, Luigi.
V tistih časih so se ljudje radi družili.
Običajno so prirejali veselice v hlevu.
Smeh in petje nista bila draga.
Po vrnitvi iz Libije je Giuseppe govoril le o ljubezni.
Z Luiso se jima je mudilo s poroko.
Kako bom nahranil še ena usta?
Giotto!
Pojdi po pomoč.
Daj mi mir!
Prav, grem.
Stoj, lopov!
Aha, ti si.
Irma.
Kako lep otroček.
Pridi k očku, Irma.
Ta človek je trčen.
Pošta!
Lepi časi niso dolgo trajali.
Leta 1915
nam je vojna spet vzela naše moške.
Vedno pošljejo kmete v vojno.
Bili so poslušni in nezahtevni.
Toda neradi so šli.
Mnogi so namerno zboleli, da jim ni bilo treba iti.
Pili so čaj iz tobaka,
si vtikali čudne reči v ušesa.
Eni so zato tudi umrli.
Moja dolina je zraven Monvisa.
Tam je moja vas.
In moji otroci.
In Cesira.
Delala sem kot moški.
Govorila sem si:
Nikoli ne bo konec.
Giuseppe, kaj delaš? Vrni se, Giuseppe!
Luisa je lagala, ko je pisala Giuseppeju.
Pisala je, da je vse v redu, da je bila dobra letina.
Da delo ni težko.
Giuseppe ji je odgovarjal z novimi lažmi.
Vojaško življenje je pravi raj.
Jemo meso, daleč stran od bojišč smo.
Pošta!
Cesira, v jarkih
trpimo in smo v takem strahu, da pozabimo na lakoto.
V napad se poženemo kot koze, ki tečejo na sol.
Možje preskakujejo jarke in obenem molijo rožni venec.
Cepajo kot muhe.
Živimo kot krti, pod zemljo.
Tukaj je pravi pekel.
Giuseppe!
Leta 1918 je zaradi španske gripe umrlo več ljudi kot v vojni.
V Ughetteri je bolezen odnesla pol družine.
Giuseppe je umrl star 20 let.
Kaj naj rečem?
Toliko ljudi smo objokovali, da nam je zmanjkalo solz.
Marie-Cecile!
Ida!
Irma!
Nino.
Otroci ga niso poznali.
Luigi ni mogel spati štiri mesece.
Nino.
Lepo ime.
Treba je vedeti, da je med vojno marsikdo obogatel.
Mi nismo.
Bili smo revni.
Cesira, pojdimo v Ameriko.
Delal bom v rudnikih v Michiganu, ti pa boš šivala.
Tam dolarji rastejo na drevesih. Samo stegneš se in jih pobereš.
Amerika!
Merika!
Prodali smo zlato verižico in srebrno žepno uro.
Kupili smo šivalni stroj. Najboljšega.
Prva ladja je odpeljala našo prtljago. Mi bi odpotovali z naslednjo.
Ostali smo brez vsega.
Vkrcali smo se na vlak z Italijani, ki so šli delat v Ariege.
Nastanili smo se v vasi v dolini.
Otroci so v šoli spoznali francoščino.
Prvi besedi, ki so se ju naučili,
sta bili: makaronarski pesjan.
Poglejte ptička.
Nekaj me zanima. Koliko otrok se vama je rodilo do takrat?
- Marie-Cecile v Švici... - Ida, Irma in Nino v Italiji.
V Franciji so se rodili še trije.
Dala sva jima francoska imena.
Marcelle, tvoj oče Vincent in Rene.
In rekel je:
Poslušaj, coprnica. Odpuščam ti.
Ampak prisezi, da ne boš nikoli škodovala
ne meni
ne mojim potomcem.
Sicer te bom potisnil v vrelo vodo.
Povej še eno zgodbo, očka. Eno strašno.
Takrat so čarovnice...
Luigi je bil srečen.
Znam delati zidove.
Naslednji.
Italijan?
Ja.
- Imaš dokumente? - Ja.
- Govoriš francosko? - Ja.
- Znaš zgraditi zid? - Ja.
Pokaži.
Zidar boš.
Naslednji.
Poglejte ptička.
Kaj se je zgodilo?
Nino, Marcelle! Takoj nehajta.
Ne!
Alain, lahko popaziš na očeta?
Izvoli, očka. Igraj se zidarja in se pomiri.
Francija je potrebovala delavce.
Italijani so bili zelo iskani.
V časniku so objavili tole:
Skoraj vsi italijanski delavci prihajajo iz alpskih vasic.
Vajeni so visoke nadmorske višine, mraza in ledenega vetra.
Italijanske delavske ekipe se ne ubadajo s politiko.
Politika? Na gradbiščih so govorili samo o tem.
Fašizem se je krepil.
Po italijanskih vaseh je vsak lopov iz želje ali potrebe
postal fašist.
Radi so ukazovali.
Sredi zime so mi zažgali hišo.
Poglej, kako so me zbrcali v obraz.
Vse so mi pokradli.
To je naredila policija.
- Kako kaj, fantje? - V redu je.
Luigi in drugi delavci so živeli na gradbišču v barakah,
zgrajenih, preden se je začelo delo.
Uprava je zatrjevala, da so barake vzdržljive
in ščitijo delavce pred vetrom in mrazom.
Francoske tovarne so potrebovale elektriko.
Na jugozahodu
je bil jez Izourt osrednji infrastrukturni objekt.
Hej, Ughetto!
Delavce rabimo. Mi jih lahko dobiš?
Če želiš, jih lahko najdem v Italiji.
Nisem bila za to.
Nisem hotela, da gre.
Bala sem se, da ga bodo fašisti pretepli, zaprli, ubili...
Italijani so si želeli prebegniti pred fašisti na delo v Francijo.
Luigi jih je zbral z vseh koncev.
Najel je vse, ki jih je lahko.
Dobro jutro, Luigi.
Potem je šel domov.
Bogat si, sin moj.
V Ughetteri je živel fašist, baraba,
nasilen mož, ki je sejal strah.
Sam si je prišel postreč, kot župnik.
Mirno, Luigi.
Fašizem niso le ricinusovo olje in batine.
Poglej, očka.
Poglej mojo zemljo.
Zelo dobra.
Mogoče sem očeta takrat videl zadnjič.
Nisem vedel, kako naj se poslovim.
Fašist, baraba,
je šel v Giuseppejevo hišo, da bi posilil Luiso.
Tiho, tiho.
Pokvarjenec!
Kaj si naredil?
Skrij puško. Z mano greš v Francijo.
Bodi preklet!
Zjutraj sta v Ughettero
prišla poizvedovat dva uradnika fašistične stranke.
Zidovi so iz kartona.
To je samo igračka.
Ricinusovo olje?
Ne potrebujejo ga.
Tukaj so vsi malo čez les.
Na pomoč, zaprli so me!
Pojdiva.
Ko sta odhajala, sta rekla:
Stranka ne mara, da državljani pobijajo ljudi.
Raje vidijo, da umremo v nesreči med lovom.
Tako je kriv Gospod in vsi so zadovoljni.
Nevarno je.
Primite za orožje!
Rešeni smo!
Živela svoboda!
Znata zgraditi zid?
Pokažita.
Oba bosta fizična delavca.
Luigi, ti boš delovodja.
Nekateri so poskušali priti do dela s podkupovanjem.
Ti. Če sprejmem tvoje darilo, ti moram dati delo.
Kaj pa drugi?
Pojdi in odnesi tega zajca.
Svojo prvo plačo delovodje je zapravil za darila.
Poglejte ptička.
Lažnivec. Ne vidim ptička.
Prišel je zdravnik.
Rekel je, naj ne skrbimo. Da je huda vročina, ki pa bo minila.
Cesira, zakaj jočeš?
Zaradi Ide?
Komaj 17 let je imela.
Fašistične nune so prihajale na gradbišče in širile propagando
med italijanskimi delavci.
Govorile so, da je v imenu Mussolinija
treba ljubiti Italijo bolj kot vse drugo.
Ena je Luigiju celo rekla:
Ne pozabi, da si zrasel ob Mussolinijevem kruhu.
Jaz sem iz Piemonta.
Italija je Mussolinijeva, hrani me pa Francija.
Zato mi je Francija ljubša od Italije.
Idina smrt...
Fašistične nune na delovišču... Luigi ni več zdržal.
Slišali smo za velik projekt v Genissiatu v Visoki Savoji.
Odšli smo.
Z Luigijem sva bila tega vajena.
Tokrat je bilo drugače.
Luigi ni rekel ničesar, a vedela sem, da ne bomo šli v Italijo.
In on je vedel, da vem.
Psom in Italijanom vstop prepovedan.
Zakaj so to napisali, očka?
Zakaj?
Ker se bojijo, da bodo psi ogrizli Italijane.
Zato prosijo, naj ne vstopimo.
Da nas ne ogrizejo.
Toda Italijani se ne bojimo psov.
Pse imamo radi.
Pridite, otroci. Pojdimo.
Čaka nas še dolga pot.
Najeli smo hišo blizu gradbišča.
Z vsemi prihranki
smo kupili zemljo okrog nje.
Zemlja...
Čisto naša.
Francija se je veselila.
Slavili so Ljudsko fronto.
Mi pa smo našo zemljo imenovali Raj.
Ne zato, ker bi bila Raj, ampak ker je to morala postati.
Dovolj smo trpeli.
Otroci, ne dotikajte se tega.
Ura je duša hiše.
K mizi.
RAJ
Luigijeve sanje so se uresničile.
Zdaj je bil posestnik.
Padrone.
Cesira, kaj, če bi nam pripravila tvojo rižoto?
Tam je jez.
Zlezi dol, bedak. Padel boš.
Utihni, pesjan makaronarski!
Ti si makaronar.
Jaz sem se rodil v Franciji.
V predmestju je dogodek dneva
začetek znamenite dirke Grand Tour de France.
Občudujemo vsako etapo.
Vsak ima svojega favorita, na katerega stavi upe.
Toda tekmovalci se bodo morali zagrizeno boriti
in v srcu ohraniti upanje na zmago.
- Moj oče je zrasel. - Zaradi polente.
Vsak dan jo jé, kot kruh.
Malce bolj v desno.
Malce bolj v levo.
Počasi spusti.
Obrni!
Kaj želite?
Obrni! Naokrog!
Luigi je najel Vincenta.
Kdaj bo obrnil?
Kaj pravi?
Vincent je imel 16 let.
Kaj želite?
Ti Italijani.
Takole!
Zakaj niste rekli?
12-milimetrski ključ.
Še privij.
Polkrožni ključ.
Dodaj še nekaj vijakov, da bo držalo.
Kladivo.
- Nimam ga. - Jaz ga imam. Izvoli.
Marcelle, Irma, Marie-Cecile, v hišo!
Mama, poglej, zmlela sva kavo.
Je kdo videl moj lonec za polento?
Kdo mi je odnesel lonec za polento?
Ko bomo naslednjič peli,
bodo češnje zrele.
Ah, ta Vincent.
Kako spreten je z rokami.
Kaj počneš, Vincent?
Nocoj boš videl.
Ste pripravljeni?
Ja, poženi!
Hočem brati.
Umakni se. Njoke bom pripravila.
Hej, je kdo doma?
Lahko bi mi pustili kaj za pod zob.
Dekleta so odrasla.
Bila so godna za poroko.
Hiša se je nenadoma zdela tako prazna.
Kaj se dogaja? Se igrata s hrano?
Causson je prvak!
Prižgal ti bom glasbo.
Čudovito glasbo.
Ni mi všeč, ko čisto po tihem nekaj šari.
V teh dneh, ko se odloča o usodi Evrope,
nas Francija nagovarja z glasovi vseh tistih,
ki so sprejeli največjo žrtev.
- Bo vojna? - Ne.
Dovolj je bilo vojn. Vse bodo uredili.
Tako kot tisoči drugih, smo 18. junija 1939
na hitro dobili državljanstvo.
Zdaj smo bili vsi Francozi.
Luigi je postal Louis.
Nino, pismo zate.
Gerard?
Nino!
Ne, jaz sem Gerard!
Nino je okreval več tednov.
Naši vojaki in francoski narod se strinjajo...
Nino! Kaj počneš?
Čas je mineval, Nino pa je preminil.
Star je bil 23 let.
Genissiat je bil ravno na meji med svobodnim in zasedenim ozemljem.
Da bi se izognil prisilnemu delu v Nemčiji, je šel Vincent v ilegalo.
Vključil se je v odporniško gibanje.
Če te ujamejo, bo konec. Izvleci varovalko.
Tudi jaz hočem v boj.
Pojdi pedalirat!
Če bi matere vojakov izkusile en sam trenutek v vojni,
bi pobile vse fašiste, Nemce, generale...
Zadavile bi jih.
London kliče!
Najprej prisluhnite nekaterim zasebnim sporočilom.
Gabrielle ostaja anonimna.
Enoroki moški jo objema.
10. junija 1940
je Italija napovedala vojno Franciji.
Fašisti so zasedli štiri francoske departmaje.
Ko so se približali našemu Raju,
nas je stiskalo pri srcu.
Francoska vlada
je zaprosila za premirje.
Zdaj poznamo pogoje, ki jih narekuje sovražnik.
Iz teh pogojev sledi,
da bi francosko ozemlje
prešlo v roke
Nemčije in Italije.
Vincent!
Vdrli smo v tovarno Nestle. Hrano pošiljajo v München.
Brez zadržkov smo kradli.
Skuhala ti bom dobro polento.
Vincent, skrij se v klet!
Umaknite se.
Skrivate teroriste?
Imajo elektriko?
Kdo je bil to?
K steni!
Dajmo!
Bodite pri miru!
Kaj pa je to?
Francozi niso disciplinirani.
Poglej, kaj vse hranijo.
Vrnili se bomo.
Italijanska letala grejo!
Rene!
Kako čudovita nedelja.
Izvoli, prelepa mama,
šopek belih vrtnic,
ker jih imaš tako rada.
Ko bom zrasla,
bom šla v trgovino
in kupila vse bele vrtnice
zate, moja prelepa mama.
Nekega večera
je Luigi začutil kepo v želodcu.
Lepe roke imaš, fant moj.
Luigi, moj italijanski dedek, je umrl 6. septembra 1942.
Star je bil 63 let.
Pokopali so ga v Raju.
Tako se je zaključila naša italijanska zgodba.
Iz mesta v mesto po Franciji
nas je spremljala Cesira.
Vincent, moj oče, je med vojno spoznal Jeanne in se z njo oženil.
Vključil se je v sindikat
in nadaljeval kariero kot gradbeni delavec migrant.
Mi, otroci, smo se rodili in rasli v Franciji v gospodarskem razcvetu.
V Franciji sredi obnove.
V Franciji, polni avtomobilov, pralnih strojev, opekačev, plastičnih miz,
televizorjev in pevcev ye-ye.
Cesira, ne pogrešaš Italije?
Veš, človek ni iz države.
Človek je iz otroštva.
Ko je začutila, da se ji življenje izteka,
se je Cesira želela vrniti v Raj.
Cesira je umrla 11. avgusta 1962.
Stara je bila 76 let.
Ko sem božal dedkovo orodje,
sem odkril dedkove gibe.
MEDIATRANSLATIONS