Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЗАБРАНЕНО ЗА КУЧЕТА И ИТАЛИАНЦИ
Баща ми беше пътуващ работник.
На всеки четири години го местеха на нов обект.
С него се местехме и ние.
Мразех да се местя.
При пристигането в нов град
се затварях в стаята си в знак на протест.
Единствените ми приятели бяха пластилинът, лепилото и моливът.
Какво ще правиш, като пораснеш?
Може да се занимавам с изкуство.
Изкуството не е за нас.
Намери си работа в пощата, а в неделя си рисувай.
Работи с главата си, не с ръцете.
Като дете наблюдавах в захлас ръцете на баща си,
докато правеше разни животински фигури от обелките на сиренето.
Днес усещам, че магическите фигури
са разказвали една много далечна история.
Баща ми разказваше за едно село в Италия - Угетера.
Всички там носели нашето име.
Угетера, земята на Угето.
Всичко започнало под сянката на Монте Визо.
Баба ми и дядо ми живеели в една от тези къщи.
Днес покривите на къщите вече са се срутили.
Дървета са изникнали от пещта за въглища.
Какво се е случило?
Иска ми се да познавах дядо си Луиджи.
Познавах баба си Чезира.
Помня тази облечена в черно дама, която наричах "баба".
Обикаляйки предишните й домове,
открих, че първо се е казвала Чезира, а след това баба.
Била е млада и красива, желана и обичана.
Какъв красив шал!
В Угетера разбрах, че пиемонтските жени носят тези дрехи на работа.
Отишъл си в Угетера.
Нищо не е останало от тях. Донесох всичко, което намерих.
Но ти искаше пръст, нали?
Земята е всичко. Тя ни даваше насъщния.
Изпитвахме глад за земя.
Правехме немислими жертви, за да си купим земя.
Имаше малко в Угетера.
Полетата бяха стръмни и разпокъсани.
А какъв беше Луиджи?
Луиджи...
Той беше красив мъж, стабилен, силен.
Имаше красиви ръце.
В онези дни бедните не бяха раздърпани.
Не просеха пари.
Живяха скромно и бяха доволни.
Антонио, хайде.
Събуди се.
Джузепе!
Луиджи беше второто от 11 деца.
Татко, събуди се. Хайде, мамо.
Единайсет деца?
Навсякъде имаше деца.
Земята е хубава. Можеш да я ядеш.
От катерене по дърветата краката на децата бяха целите изподрани.
От гнездата си набавяха месо.
Вкъщи посрещахме хората, които обичаме, с топло кафе.
Кафето е много силно.
Имаш ръцете на Луиджи.
Невероятно, Луиджи!
Добър е.
С какво се хранехте?
В Угетера се хранели с каквото имат.
Майката приготвяла полента с мляко,
а бащата ги задължавал да се хранят с вилица,
за да не изяждат всичкото мляко.
Всичко това е в миналото. Защо се интересуваш?
Исках да отида в Италия с баща си.
Исках да чуя истории за живота в Угетера.
Задай ми въпросите си.
Децата не ходеха ли на училище?
Училището беше по-маловажно от сезонната работа.
Трябва да измета.
Деца, успокойте се.
И Луиджи ли не е ходил на училище?
Антонио, глупак такъв!
Само понякога.
Поназнайваше да пише, но само за документите.
Беше нетърпелив да се учи.
Аз го научих да говори френски.
Къщата ли строят?
Ще построим красива и здрава къща.
Разбира се!
Вкъщи живеехме всички в една стая.
Зиме и лете спяхме в плевнята.
Да, тук хората се раждат, живеят и умират в плевнята.
Кметът и попът не ви ли помагаха?
Попът!
Хората му даваха най-добрата си реколта, за да е милостив към тях.
Няма поп, който да е умрял от глад в Угетера.
Завърти ръчката под масата.
В нашите села поповете бяха истинските началници.
Ако не осветеше къщата ти, после разказваше, че си безбожен човек.
А ако си жена, казваше, че си вещица, "маска".
И хората му вярваха.
Страхуваха се от вещиците.
Все го казваше за възрастни жени, а после всички им обръщаха гръб.
Те бяха още по-нещастни от другите.
Обвиняваха ги за всички нещастия - за бурите, за градушките,
за лошата реколта, за болестите, за мъртвите деца.
Всичко беше по вина на "маските".
А попът само подклаждаше клюките и вярата в суеверията.
Какво намери, Джузепе?
Виж. Мандолина.
Танцувай!
Луиджи!
Ела да видиш!
Танцувай, танцувай!
Хайде, танцувай.
Танцувай.
- Това истинска крава ли е? - Не, не е.
Хубава и тлъстичка е.
Крава, която не дава мляко.
Къде я намери, Луиджи?
В кутията.
Краво, дай мляко.
Това е играчка.
Нека Бог бъде с вас!
И с душата ви.
Няма да преживеем зимата.
Ще умрем от глад. Имаме само кестени.
Да тръгваме, преди снегът да е затрупал прохода.
Пригответе се за път.
Нямат достатъчно храна, за да преживеят зимата.
- Изпрати им картофи. - Само един.
Ето, дай им го.
- Изпрати им още един. - Не.
Виж, коремите им вече са се издули.
Веднъж един младеж
намерил цяла тенджера с варени картофи.
Започнал да яде и да яде...
Халюцинира!
Коремът му се издул!
Един го предупредил, че може да умре.
Умрял с картоф в устата.
Имахме малки и крехки стомаси.
Нямаше работа.
Преди да падне снегът, половината население отиваше във Франция.
Коминочистачи, дърводелци, тъкачи, обущари, каменоделци,
италианците можеха всичко.
Чуй какво пише във френския вестник:
"Италианският работник се отличава с това, че се приспособява лесно.
Може да направи всичко, което пожелаем.
Тези работници нямат лично достойнство. Те търпят всичко.
Като им наредят нещо, навеждат глава и изпълняват".
Каква красива нощ!
Още съм гладен.
Има ли хора, които искат да работят?
Да.
Спиш ли до късно сутрин?
Не.
Пушиш ли?
Не.
- Имате ли документи? - Да.
- Имате ли кирки и лопати? - Да.
Ще дойда да ви взема рано сутринта.
Сами ли ще оставят децата?
Децата отиваха в Барселонет в Долните Алпи.
Всеки четвъртък имаше пазар за деца.
Винаги имаше по 300-400 момчета и момичета на по 10-12 г.
До 10 ч. сутринта пазарът се изпразваше.
- Всички биваха давани под наем. - Но това е ужасно!
Да.
Но тогава беше така.
На Луиджи не му харесваше, но всички го правеха.
На ти, звяр!
Антонио, глупак такъв.
Сбогом, мила.
Пази се.
Сбогом.
Сбогом, Луиджи.
Сбогом, деца.
Къде отиват?
Където има работа. Или в Швейцария, или във Франция.
Беше все едно не ни деляха планини.
Дори проправиха тунел под Монте Визо - "Буко ди Визо".
И Луиджи участва в прокопаването. Надникни в кашона в дъното.
Намери ли го?
Виждаш ли Луиджи?
Този с шапката.
Казваше, че са наели Луиджи и братята му.
Кога е станало? Къде са отишли?
Около 1899-1900 г.
Наеха ги на строежа на Самплон.
Това е жп тунел, който свързва Италия с Швейцария.
Как успяваш да си докараш чорапите до това състояние?
Казваше, че са ги наели на строежа на Самплон.
Да, това беше грандиозен проект.
Преди да прокопаят тунела, трябваше да прокарат път.
След два дни преход в планината
Луиджи, Джузепе и Антонио започнали работа.
Това сигналът за обяд ли е?
Взривиха италианците.
Можеше поне да ни предупредят.
- Определено. - Какво беше това?
Млад си, защо не отиде в Америка? Там доларите растат по дърветата.
Америка...
Луиджи беше на 20 г., Джузепе на 18 г., а Антонио на 17 г.
Баща ми работеше там като ръководител.
От време на време го посещавах на обекта.
Там срещнах Луиджи.
Още щом го видях, го харесах.
Беше съдба.
Родителите ми не одобряваха женитбата ни.
Не им харесваше, че той е от планината, а те от полето.
"Де да беше от равнината, като нас, но той е от там горе.
Там горе ли ще живееш?"
Майка ми ридаеше.
"Няма с какво и една супа да направиш."
- Луиджи, наздраве! - За ваше здраве.
Наздраве!
Стомахът ми ще се пръсне.
Луиджи взе спестяванията ни и ме заведе при бижутер.
Каза ми да си избера нещо.
- Наздраве! - Не е ли красив?
Избрах си нещо скромно.
Трябваше да мисля за нашето общо бъдеще.
Избрах си красива златна верижка, сребърен джобен часовник
и този пръстен, който от толкова работа се износи и изтъня.
- Виж. - Красив е.
Гладен съм като вълк!
Ще си почиваш на масата.
Готово е. Всички на масата.
- Спагети! - Фетучини!
Хайде на вечеря!
Бързо!
На масата!
- Ризото? - Спагети?
Тази вечер има ньоки с доматен сос.
На фермера му плащат веднъж в годината.
На работника му плащат всяка седмица.
Опасно е на строежа.
Запълниха дупките с камъни.
Бързат, плаща им се на свършена работа.
Семейството ни растеше.
Обземаше ме страх.
- Кой е? - Италианец.
Това е петият за тази сутрин.
Бързо, на работа!
- Това кафе определено те събужда. - Доста е силно.
Когато завършиха пътя, Луиджи отиде да работи в тунела.
Понякога работеше и нощем. Животът беше труден.
Въздухът беше лош, а жегата - задушаваща.
Откриеха ли извор, тунелът се наводняваше.
Водата беше ту ледена, ту гореща.
Какво ще правим, Луиджи?
Ще им покажем как работим в Пиемонт.
Инженерът ще е доволен.
Подарък от Чезира ли е?
Пази ти ръкавите чисти.
По-чисто е.
Дъщеря ни се роди в Швейцария,
в подножието на Самплон.
Искахме да я кръстим с френско име. Нарекохме я Мари-Сесил.
Колко е красива! Ела при татко, Мари-Сесил.
Един ден строежът приключи.
Ще се върнем в Италия, в Угетера.
Ще те запозная със семейството си.
Луиджи беше като гълъб, който винаги се връща там, откъдето е тръгнал.
Артуро!
Костанца!
Алчиде!
Луиджи!
Деца мои, върнахте се.
Скъпи Луиджи!
Чезира.
- Мари-Сесил. - Аз съм Костанца.
Коя е тя?
Това е Луиза.
Луиза. Баща й заминал за Америка, а майка й починала.
Семейството я приютило.
Джузепе се държи странно.
В началото имахме още провизии, бяха ни останали малко пари.
Чиниите бяха пълни.
С храната не се играе.
И споделяйте!
Дойдох да ви поздравя. Всичко наред ли е?
Нека Бог пази вас...
И душата ви.
Този крадец!
Единствен Луиджи знаеше, че попът не говори Божиите слова.
Захванахме се за работа.
Това беше по-важно.
- Панталони, шити по мярка. - И за теб, майко.
Обича ме, не ме обича.
Обича ме!
Пощата!
Работата не продължи дълго.
Пощальонът им каза, че това е славна страница в историята на Италия.
Сбогом, Луиджи!
През 1911 г. заминаха на война в Африка.
Едно, две, три...
Какво ли знаехме ние за войната!
Нищо! Не знаехме нищичко.
Казаха, че конфликтът бил малък и бързо щял да се разреши.
Един офицер ги предупреди, но не го послушаха.
Приеха всичко на шега.
В Сиракуза ги натоварили като добитък на един стар кораб.
Хлебарките и въшките ги нападнали и погълнали.
Когато акостирали в Либия, всички били болни и въшлясали.
А вкъщи мъжката работа не чакаше.
- Внимавай! - Джозепина!
- Намали! - Помощ!
Божичко!
Горкичката.
Исках да повикам лекаря.
Не, много е скъпо. Ще трябва да продадем кравата.
В Угетера имаше лечител, който правеше всичко.
Той вадеше зъби, наместваше кости.
Беше и лекар, и хирург.
Джозепина не се оправяше. Страдаше.
Може би вещицата имаше някоя билка, с която да й помогне.
И вещицата беше близо до смъртта, но не можеше да умре.
Трябваше да прехвърли силите си на някого.
Не, не ги искам.
- И аз не искам. - Чезира, хвани ръката й.
И аз не искам силите й.
Вещицата беше мъртва.
Както и Джозепина.
Когато валеше сняг, хората казваха:
"Щастливи са тези, които имат хляб и полента".
Всяка зима трябваше да изриваме снега от пътя.
Всички села изпращаха доброволци, които работеха безплатно.
- Чезира! - Не, още не.
Мисля за мъжете ни.
Чезира, в една песен се пее: "Триполи, красива земя на любовта,
Триполи, магическа земя.
Ще станеш италианска, щом оръдието гръмне."
Няма начин!
Имаше пясък и в манерките, и в супата ни,
в очите и във въздуха, който дишахме.
Единствената вода за пиене беше солена.
Бедуините биваха убивани.
Антонио!
Хиляди наши мъже бяха убити.
Ние бяхме тези с неизвестна дестинация.
Татко!
Ида.
Прекрасна е!
Ела при татко, Ида.
Антонио беше на 19 г.
Едно, две, три, четири, пет...
Едно, две, три, четири, пет.
Внимание, деца.
Ще имам още едно дете.
Не знам как ще го изхранвам.
Не те разбирам. Говори на италиански, Луиджи!
В онези дни хората обичаха да се срещат.
Беше традиция да се събираме в плевните.
Смехът и песните бяха безплатни.
След Либия Джузепе говореше само за любов.
С Луиза бързаха да се оженят.
Как ще го изхранвам?
Джото!
Доведи помощ.
Остави ме на мира!
Добре, идвам.
Спри! Крадец!
А, ти ли си бил!
Ирма.
Какво красиво бебе.
Ела при татко, Ирма.
Този мъж е луд!
Пощата!
Добрите времена не траяха дълго.
През 1915 г. мъжете ни отново отидоха на война.
Винаги селяните отиваха на война.
Те изпълняваха заповедите и се задоволяваха с малко.
Заминаха, но против волята си.
Много мъже се нараняваха умишлено, за да не отидат.
Пиеха чай от тютюн и си натикваха странни неща в ушите.
Вследствие на това много от тях умряха.
Долината ми е вляво от Монте Визо.
Там е селото ми.
Там са и децата ми.
Там е и Чезира.
Вършех мъжката работа.
Имах чувството, че никога няма да се свърши.
Джузепе, какво правиш? Връщай се обратно!
Луиза разказваше само лъжи в писмата си до Джузепе.
Пишеше, че всичко е наред, че реколтата е добра,
че работата е лека.
А Джузепе й отговаряше с куп други лъжи.
"Войнишкият живот е рай!
Хранят ни с месо и сме далеч от боевете."
Пощата!
Чезира, в окопите
страданието и страхът са толкова големи, че дори не изпитваме глад.
Влизаме в битка като кози, които отиват да ближат сол.
Войниците излизат от окопите с молитва на уста.
Мрат като мухи.
Като къртици сме.
Хвърлиха ни в ада.
Джузепе!
През 1918 г. испанският грип уби повече хора от войната.
В Угетера половината ни семейство умря от него.
Джузепе беше на 20 г., когато загина.
Какво да кажа...
Оплаквахме толкова мъртъвци, че ни свършиха сълзите.
Мари-Сесил!
Ида! Ирма!
Нино.
Децата не го разпознаха.
В продължение на четири месеца Луиджи не можеше да спи.
Нино. Какво красиво име.
Някои забогатяха по време на войната.
Но не и ние.
Ние бяхме разорени.
Чезира, да заминем за Америка.
Аз ще работя в мините в Мичиган, а ти ще шиеш.
Там доларите растат по дърветата, само трябва да се пресегнеш.
Америка!
Продадохме златната верижка и сребърния часовник.
Купихме най-добрата шевна машина.
Първият кораб отплава с вещите ни. Ние чакахме следващия.
Нищо не ни остана.
На гарата последвахме италианци, заминали да работят в Ариеж.
Установихме се в едно село в равнината.
Децата се сблъскаха с френския в училище.
Първото, което научиха, беше: "Майната ви, макарони".
Внимание! Птичето ще изхвръкне!
Да обобщим. Колко деца имахте с Луиджи по това време?
- Мари-Сесил, родена в Швейцария... - Ида, Ирма и Нино - в Италия.
Във Франция ни се родиха още три деца.
Кръстихме ги с френски имена. Марсел, баща ти Венсан и Рене.
А той й казал:
"Добре ме чуйте, вещице. Прощавам ви.
Но се закълнете, че няма повече да вършите злини
нито на мен, нито на потомците ми.
Иначе ще ви напъхам във вряла вода!"
Разкажи ни още една страшна история.
Вещиците...
Луиджи беше щастлив.
Трябва да отидеш.
Следващият.
- Италианец ли си? - Да.
- Имаш ли документи? - Да.
- Говориш ли френски? - Да.
- Можеш ли да построиш стена? - Да.
Покажи ми.
Ще си зидар.
Следващият.
Птичето ще изхвръкне!
Какво стана?
Нино и Марсел! Веднага престанете!
Не!
Ален, погрижи се за баща си.
Ето, татко. Играй си на зидар с мистрията и се успокой.
Франция имаше нужда от работна ръка.
Италианците се търсеха.
Ето какво пишеше във вестниците:
"Почти всички италиански работници идват от малките алпийски селца.
Свикнали са да работят на високо, издържат на студ и вятър.
Италианските работници не се интересуват от политика".
А те само за политика говореха по строежите.
Фашизмът си проправяше път.
В италианските села всички негодници имаха изгода да станат фашисти.
Устройваше ги да дават нареждания.
Изпепелиха ми къщата насред зима.
Вижте синините по лицето ми.
Откраднаха ми всичко.
Полицията прави така.
- Как сте, момчета? - Добре сме.
Луиджи живееше като останалите работници -
в бараки, специално построени, преди да започнат работа.
Според управата това бяха солидни и безопасни конструкции,
които да пазят работниците от студа и вятъра.
Френските фабрики имаха нужда от електричество.
Язовирната стена на Изур
трябваше да е основен елемент от преустройството в региона.
Ей, Угето.
Можеш ли да намериш работници?
Ако искаш, мога да ти намеря работници в Италия.
Не бях съгласна да отива.
Беше ме страх, че фашистите ще го арестуват или дори убият.
В Италия имаше много мъже, които искаха да избягат от фашизма.
Луиджи ги намираше под път и над път.
Нае всички, които успя.
Добър ден, Луиджи.
После се прибра в селото.
Богат си, сине.
В Угетера имаше един фашист, голям негодник.
Беше жесток и тероризираше всички.
Вземаше си като попа.
Спокойно, Луиджи.
Фашизмът не е само рициново масло и тояга.
Виж, татко.
Виж земята ми.
Много е добра.
Може би за последен път виждах баща си.
Не знаех как да се сбогувам.
Фашистът, онзи негодник,
отишъл в дома на Джузепе, за да изнасили Луиза.
Бавно, бавно.
Нямаш ли срам!
Какво сте направили?
Иди и скрий пушката. Идваш с мен във Франция.
Върви по дяволите!
На сутринта двама чиновници
от Националната фашистка партия отишли да разследват.
Стените са от картон.
Това е само играчка.
- Рициново масло? - Нямат нужда от него.
Тук всички са луди.
- Помогнете! Заключиха ме! - Да вървим.
На тръгване казали:
"Партията не харесва, когато хората се убиват взаимно.
Предпочитат да се убиват при ловни злополуки.
Така Господ е виновен и всички са доволни".
Опасно е.
Вземете оръжията!
В безопасност сме!
Да живее свободата!
Можете ли да построите стена? Покажете ми.
И двамата ще сте работници.
Луиджи, ти ще си им началник.
Някои се опитваха да го подкупят, за да им даде работа.
Ако приема подаръка ти, ще трябва да дам работа на теб,
а не на другите.
Вземи си заека и се прибирай.
С първата си заплата от повишението ни купи подаръци.
Птичето ще изхвръкне.
Лъжец. Не виждам птичето.
Лекарят дойде и каза:
"Спокойно. Само температура е, бързо ще премине".
Чезира, защо плачеш?
Заради Ида ли?
Беше само на 17 г.
Фашистки монахини ходиха на строежа
да разпространяват пропагандата си сред италианските работници.
Казваха, че в името на Мусолини
трябвало да обичат Италия повече от всичко.
Една дори казала на Луиджи:
"Не забравяй, че си отгледан с хляба на Мусолини".
Аз съм от Пиемонт. Италия може да е на Мусолини, но Франция ме храни.
Затова Франция ми е по-скъпа от Италия.
- Смъртта на Ида... - На работа!
... после и монахините на строежа... Луиджи не издържа.
Във вестника пишеше, че в От Савоа започва мащабен строеж.
Заминахме.
С Луиджи и преди сме се местили,
но този път беше различно.
Луиджи не казваше нищо, но аз знаех, че няма да се върнем в Италия.
И двамата го знаехме.
Забранено за кучета и италианци
Защо има такава бележка, татко?
Защо?
Страх ги е, че кучетата ще ухапят италианците.
Затова ни молят да не влизаме.
За да не ни ухапе нещо.
Но нас не ни е страх от кучета.
Ние ги обичаме. Хайде, деца, да вървим.
Чака ни дълъг път.
Наехме къща близо до строежа.
Със спестяванията си купихме земята наоколо.
Земя и всичката бе само наша.
Франция беше радостна.
Празнуваха победата на "Народния фронт",
а ние нарекохме земята си Рай.
Не защото беше рай, а защото щеше да стане.
Вече бяхме страдали достатъчно.
Деца, не го пипайте!
Този часовник е душата на дома ни.
На масата!
Рай
Луиджи беше осъществил мечтата си.
Беше собственик на земя.
Господар.
Чезира, ще ни направиш ли ризото?
Вижда се стената.
Слизай, глупако! Ще паднеш.
Майната ти, макарон!
Ти си макарон! Аз съм роден тук.
- Баща ми е пораснал! - От полентата е.
Яде я като топъл хляб.
Малко надясно.
Малко наляво.
Смъквай бавно.
Завърти!
Какво искаш?
Завърти!
Луиджи беше наел Венсан на строежа.
- Няма ли да завърти? - Какво казва?
Венсан беше само на 16 г.
Какво искаш?
Тези италианци!
Ето така!
Защо не каза по-рано?
Ключ 12.
Стегни го здраво.
Френски ключ.
Добави болтове, за да стане по-здраво.
Чук.
- Нямам. - У мен е. Заповядай.
Марсел, Ирма, Мари-Сесил, влизайте!
Мамо, виж кафените зрънца.
Някой виждал ли ми е тенджерата за полента?
Кой ми е взел тенджерата за полента?
Венсан няма ръце, а направо инструменти.
Какво правиш, Венсан?
Довечера ще видиш.
- Готови ли сте? - Да, давай.
- Искам да чета! - Преместете се, ще правя ньоки.
Ехо, има ли някого?
Можеше да ми оставят нещо за ядене.
Момичетата бяха пораснали.
Бяха на възраст да се омъжват.
Изведнъж къщата се изпразни.
Виж ти! С храната ли си играете?
Браво, Джино!
Косон е шампионът!
Ще ти пусна хубава музика.
Не ми харесва, когато се умълчава толкова.
В момента се решава съдбата на Европа.
Франция ни говори с гласа на синовете си.
С гласовете на всички онези, които са приели необходимата саможертва...
- Война ли ще има? - Не.
Вече имаше достатъчно войни. Ще се разберат.
Като хиляди други, на 18 юни 1939 г.
ни натурализираха набързо.
Вече всички бяхме французи.
Луиджи стана Луи.
Нино, за теб е.
- Жерар? - Нино!
Нино!
Не, вече съм Жерар.
Седмици наред не можеше да се възстанови.
Нашите войници и цяла Франция са съгласни...
Нино! Какво правиш?
Времето минаваше, но без Нино.
Беше на 23 г.
Женисиа беше на границата между свободната и окупираната територии.
За да избегне задължителния труд в Германия, Венсан избяга.
Присъедини се към Съпротивата.
Ако те хванат, край. По-добре дръпни предпазителя.
И аз искам да се бия.
Иди на колелото.
Ако майките на войниците бяха преживели и секунда от войната,
собственоръчно щяха да убият фашистите, немците, генералите.
Говори Лондон!
Първо чуйте някои лични съобщения.
"Габриел запазва анонимност.
Мъжът с едната ръка я прегръща."
На 10 юни 1940 г.
Италия обяви война на Франция.
Фашистите окупираха четири френски департамента.
Когато приближиха Рая,
усетихме как сърцата ни се късат.
Френското правителство поиска да сключи примирие
и вече познава условията, наложени от врага.
От тези условия става ясно, че френската територия
се предава на контрола на Германия и Италия.
Венсан!
Нападнахме фабриката на "Нестле". Изпращат храна за Мюнхен.
- Не се поколебахме да ги ограбим. - Ще ти приготвя вкусна полента.
Венсан, скрий се в мазето.
Отместете се!
Криете ли терористи?
Електричество ли имате? Внимание!
Кой беше?
Срещу стената! Бързо!
Никой да не мърда!
Какво е това?
Французите не са дисциплинирани.
Виж колко неща събират.
Ще се върнем.
Идват италианските самолети!
Рене!
Една вечер Луиджи усети тежест в стомаха.
Имаш красиви ръце, малкият ми.
Луиджи, италианският ми дядо, е починал на 6 септември 1942 г.
Бил е на 63 г.
Погребан е в Рая.
Така свършва нашата италианска история.
Чезира ни придружаваше при всяко местене из Франция.
Баща ми Венсан се оженил за Жан, която срещнал по време на войната.
Станал член на синдиката
и продължил да работи като пътуващ работник.
Ние израснахме в една просперираща Франция,
заета с възраждането си.
Една Франция пълна с коли, с перални, с пластмасови маси,
с телевизори и певци на стила "Йе-йе".
Чезира, не ти ли липсва Италия?
Човек не принадлежи на една страна,
а на детството си.
Когато усети, че краят й наближава,
Чезира пожела да се върна в Рая.
Чезира почина на 11 август 1962 г.
Беше на 76 г.
Докосвайки инструментите на дядо си,
преоткрих жестовете на баща си.
На семейството ми
На семействата, принудени да живеят в изгнание, за да оцелеят
Превод ВЕЛИНА ТЕРЗИЕВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО