Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PSŮM A ITALŮM VSTUP ZAKÁZÁN
Můj otec jezdil jako dělník za prací.
Co čtyři roky se stěhoval z jedné stavby na druhou.
A my se stěhovali s ním.
Stěhování jsem z duše nenáviděl.
Když jsme přijeli do cizího města, zavřel jsem se v pokoji a stávkoval.
Moji jediní kamarádi byli: modelína, lepidlo, nůžky a tužka.
Co budeš dělat, až vyrosteš?
Asi něco rukama. Zkusím to na Akademii.
Umění není pro nás.
Najdi si práci na poště, maluj ve volných dnech.
Ty se musíš živit hlavou, ne rukama.
Jako kluk jsem fascinovaně sledoval tátovy ruce.
Vzaly voskový obal sýru.
A najednou tu byl lišák, pták nebo motýl.
Cítím až v konečcích prstů, že za tou dovedností je příběh.
Příběh, který se odehrává daleko.
Od táty vím, že v Itálii existovala vesnice Ughettera.
Všichni se tam jmenovali jako my.
Země Ughettových, Ugheterra.
Začátek je tady, ve stínu hory Viso.
V jednom z těch domků bydlela má babička s dědečkem.
Zahrádky pokryly tašky ze zbořených střech.
Životy uhlířů přikryly stromy.
Co se stalo?
Byl bych rád poznal dědečka Luigiho.
Ale babičku Cesiru jsem znal.
Na tu paní v černém, na svou babi, jsem nezapomněl.
Procházel jsem místa, kde žila. Tehdy ale nebyla babička.
Byla to Cesira, mladá a krásná žena.
Někdo po ní toužil a miloval ji.
To je krásný šátek!
V Ughetteře říkali, že ten oděv nosily Piemonťanky do práce.
Byl jsi v Ughetteře?
Nic z nich nezbylo.
Přinesl jsem všechno, co jsem našel.
Ty bys ale chtěla hlavně tamní půdu, ne?
Půda byla všechno.
Bez ní byl hlad.
Toužili jsme po ní.
Utrhovali jsme si od pusy, abychom si mohli koupit kus země.
V Ughetteře bylo málo pozemků.
Byly rozdrobené, na strmých stráních.
Jaký byl Luigi?
Luigi...
Byl fešák.
Poctivec.
Silný mužský.
Měl krásné ruce!
Tenkrát byl slušně oblečený.
Neprosil o almužnu.
Žil skromně, ale spokojeně.
Antonio, vstávej!
Nespi už!
Giuseppe!
Luigi byl druhorozený, byl z jedenácti dětí.
Tati, vstávej.
Probuď se, mami.
Měli jedenáct dětí?
Tenkrát se rodilo děcek!
Půda voňavá, k nakousnutí.
Děti měly nohy samý šrám, lezly po stromech, vybíraly hnízda.
Jen tak si zobly trošku masa.
Milým návštěvám se vařila káva.
To je ale silná káva!
Máš ruce jako Luigi.
Ten Luigi je pašák!
Kdo umí, umí!
Co jste jedli?
V Ughetteře, víš...
Jedlo se, co bylo.
Maminka uvařila polentu s mlékem.
Tatínek nutil děti, aby jedly vidličkou.
A zbyla na dně kapka mléka.
Ale ty časy jsou dávno pryč.
Proč se na to vyptáváš?
Chtěl jsem jet s tátou do Itálie.
Chtěl jsem, aby mi vyprávěl o Ughetteře, o tom, jak jste žili.
Tak se ptej.
Děti nechodily do školy?
Učily se, když přišly z pole, když bylo po práci.
Zametám!
Hlavně se nehádejte!
Ani Luigi nechodil do školy?
Antonio! Ty trdlo!
Někdy i šel.
Uměl trochu psát. Vyřizoval úřední věci.
Měl chuť vědět víc.
To já ho naučila první francouzská slovíčka.
Nestaví zrovna dům?
Bude to krásná, vysoká a bytelná stavba!
Jo, to bude!
Rodina žila v jedné místnosti.
V zimě v létě jsme spali ve stáji.
Jo, tady se ve stáji narodíš, žiješ a umřeš.
Nepomohl vám starosta? Nebo kněz?
Prosím tě, velebníček!
Kdo chtěl být zadobře s farářem, dával mu nejlepší díl úrody.
Věř mi, v Ughetteře nezemřel hlady ani jeden kněz.
Toč tou kličkou pod stolem.
U nás ve vsi držel farář věřící zkrátka.
Díky, můj Pane!
Když farář nepožehnal domu, rázem byl z člověka vyvrhel.
Ženu rovnou prohlásil za čarodějnici. Byla z ní "una masca".
Místní mu věřili.
A těch chudinek se báli.
La masca byla většinou stará, nemajetná ženská.
Svět se k ní obrátil zády.
Mohla za všechny pohromy světa, za krupobití...
Taky za neúrodu, nemoci, neštěstí.
I za smrt dětí, to všechno způsobila la masca.
Farář nechával vesničany v nevědomosti a pověry přikrmoval.
Co to máš, Giuseppe?
Hele!
Mandolína!
Tancuj, tancuj!
Pojď se podívat!
Tanči, no tak!
Dělej, tancuj, tancuj!
Tancuj!
- To je opravdická kráva? - Ne, co tě nemá!
Vypadá dobře!
Kráva, co mléko nedává!
- Kde jste ji našli, Luigi? - V krabici.
Kravko, dej nám mlíčko.
To je nějaká čertovina!
Bůh s vámi.
I s tebou.
Zásoby nestačí na celou zimu.
Nedá se svítit, budeme jíst kaštany.
Vyrazme, než cesta zapadne sněhem.
Připravte se, půjdeme!
Nebude dost jídla pro všechny. Zima klepe na dveře.
- Pošli jim brambory. - Ale jen jednu!
Tady je.
- Dej jim ještě, ne? - Ne.
Vidíš? Už teď mají nafouklá břicha.
Jednou se jeden hladový mladík ocitl u hrnce vařených brambor.
Dal se do nich, cpal se a cpal.
Z hladu máš vidiny!
Nafouklo se mu břicho.
Radí mu: "Opatrně, z toho budeš mít smrt."
Ten kluk stál s bramborou v puse. Bylo po něm.
Měli jsme slabé vnitřnosti.
Nikde v okolí nebyla práce.
V zimě, než krajinu zasypal sníh, odešla polovina zdejších do Francie.
Kominík, hadrář, sirkař, příštipkář, cestář...
Italové se neštítili žádné práce.
Když bobtná polenta, bobtná polenta,
tak bobtná.
Tak se dělá. Tak bobtná.
Hej hou, dobrá polenta.
Ratata, šup tam, šup tam s ní, ratata bum.
Když se dodělá polenta, dobrá polenta,
tak se dodělá.
Každý rád ji má, tak se to s ní má.
Tak se dodělá.
Hej hou, dobrá polenta, tak je to s ní.
Ratata, šup tam, šup tam s ní, ratata bum...
Poslechni, co se psalo ve francouzských novinách.
"Italský dělník je přizpůsobivější.
Udělá všechno, co jen chcete.
Neví, co je osobní důstojnost. Vydrží cokoli.
Poručte mu, ať skočí z okna, poslechne."
To je krásný večer!
Já bych ještě jedl.
Hlásí se někdo do práce?
Ano.
Rád dlouho vyspáváš?
Ne.
Kouříš?
Ne.
Máte doklady?
Ano.
Máte lopaty a krumpáče?
Ano.
Vyzvedneme vás zítra za svítání.
To snad ne! Nechají děti bez dozoru?
Děti? Ty půjdou do Barcelonnette, do Dolních Alp.
Ve čtvrtek je tam trh s dětmi.
Nabízí tři sta až čtyři sta dětí od deseti do dvanácti let.
V deset dopoledne nezbyde ani jedno dítě.
Rozeberou si je na práce.
To je hrůza!
Ano.
Tenkrát to tak chodilo.
Luigimu se to nelíbilo, ale dělali to všichni.
Tady máš, ty bestie!
Antonio! Ty pitomečku!
Ahoj, má milá.
Drž se, prosím.
Ahoj.
Ahoj, Luigi!
Ahoj! Ahoj, děti!
Kam to jdou?
Tam, kde je práce. Do Švýcarska, do Francie.
Hory, co oddělují Itálii od Francie, jako by nebyly.
Pod horou Viso už dávno vyhloubili tunel.
"Buco di Viso."
I tam Luigi byl.
Přines z pokoje krabici.
Našel jsi ji?
Vidíš Luigiho?
Je to ten v klobouku.
Vyprávěla jsi, že Luigiho a jeho bratry vybrali na práci.
- Ale kdy to bylo, kam šli? - Bylo to v letech 1899 až 1900.
Dostali práci na stavbě Simplonského tunelu.
To je železniční tunel mezi Itálií a Švýcarskem.
Jak dokážeš takhle roztrhat ponožky?
Proráželi Simplonský tunel?
Ano, byla to obrovská stavba.
Ale v první řadě museli vybudovat silnici.
Po dvou dnech chůze v horách...
Luigi, Giuseppe a Antonio začali pracovat.
Cože troubí? Je čas na jídlo?
Taliáni letí do vzduchu!
Taky nás mohli varovat!
- To jo. - Co to znamená?
Proč nejsi dávno v Americe? Tam rostou dolary na stromech.
Amerika!
Luigimu bylo dvacet, Giuseppemu osmnáct, Antoniovi sedmnáct.
Můj otec pracoval na stavbě tunelu jako polír.
Občas jsem za ním zašla.
A seznámila jsem se s Luigim.
Líbil se mi na první pohled.
Byl to osud.
Ale moji rodiče svatbě nepřáli.
Protože Luigi byl z hor a oni z nížiny. Plakali.
Prý, kéž by byl od nás, jenže on je z hor!
Chceš žít v horách?
Maminka lamentovala, co uvaříš z ničeho?
Leda hubenou polívku!
Na zdraví všech!
Brzy mi praskne břicho!
Vzali jsme úspory a Luigi mě odvedl ke klenotníkovi.
Povídá: "Vyber, co myslíš."
Vybírala jsem s rozmyslem.
Pamatovala jsem na budoucnost, na nás oba.
Koupili jsme zlatý řetízek a stříbrné kapesní hodinky.
A tenhle prstýnek, za roky se opotřeboval.
- To je on. - Je krásný.
Mám hlad jako vlk!
Za chvíli zasedneš ke stolu.
Jídlo je hotové. Pojďte ke stolu!
Pojďte jíst!
Jídlo je na stole!
Dnes jsou noky s rajčatovou omáčkou.
Rolník utrží peníze jednou za rok.
Dělník dostává výplatu jednou týdně.
Ta práce je nebezpečná.
Díry ucpali kamením.
Není čas. Platí nás za odvedenou práci.
Rodina se rozrůstala.
Přepadl mě strach.
- Kdo to je? - Nějaký Ital.
Od rána už pátý.
Do práce, dělejte!
- To kafe povzbudí! - Je silný!
Dokončili silnici a Luigi pracoval na tunelu.
Někdy dřel i v noci. Těžký život.
Vzduch k zadušení, vedro.
Někdy narazil na pramen, tunel pak zaplavila voda.
Někdy ledová, jindy zase horká.
Jak to provedeme, Luigi?
Ukážeme jim, jak se dělá v Piemontu.
Inženýr nás pochválí.
To je dárek od Cesiry?
Aspoň si neumažeme rukávy.
Je čistší.
Dcerka se narodila tam, ve Švýcarsku.
Na úpatí hory Simplon.
Hledali jsme francouzské jméno. Vybrali jsme Marie-Cécile.
Ta je krásná! Pojď k tatínkovi, Marie-Cécile!
A potom ten tunel dokončili.
Vrátíme se do Itálie, do Ughettery.
Představím tě rodině.
Luigi byl jako ti holubi, co se vracejí domů.
Arturo!
Costanzo!
Alcide!
Luigi!
Kluci moji! Jste zpátky!
Můj Luigi!
To je Cesira.
Marie-Cécile.
Já jsem Costanza.
Kdo to je?
To je Luisa.
Luisa. Její otec odjel do Ameriky, maminka jí umřela.
A tak se jí ujali rodiče.
Je Giuseppe ve své kůži?
Ze začátku jsme měli zásoby i něco peněz.
Dá se říct, že i plné talíře.
Jídlo není na hraní.
Rozdělte se.
Přišel jsem vás pozdravit. Jak se daří?
Pán s vámi.
I s tebou.
Zloděj!
Jen Luigi věděl, že úlitba farářovi nejde do nebes.
Ale co, pracovali jsme. To bylo hlavní.
Kalhoty na míru!
Pro vás, maminko.
Má mě rád.
Nemá mě rád.
Má mě rád.
Nemá mě rád.
Má mě rád.
Nemá mě rád...
Má mě rád.
Má mě rád!
Pošta!
Dlouho ale nepracovali.
Pošťák prohlásil, že budou psát slavnou stránku italských dějin.
Na shledanou, Luigi!
V roce 1911 odjeli do války. Do Afriky.
Raz, dva, tři, čtyři, pět...
Co jsme věděli o válce?
Nic! Byli jsme naivní.
Říkali, že válka brzy skončí.
Jeden oficír je varoval, ale oni neposlouchali.
Mysleli, že žertuje.
V Syrakusách je nahnali na loď jako dobytek.
Vrhla se na ně havěť, švábi a vši.
Loď vyplivla to stádo zavšivených chudáků v Libyi.
Mužská práce doma nepočkala, musela se udělat.
Pozor!
Giuseppino!
- Zastav, zpomal! - Pomozte mi!
Proboha!
Chudinka!
Chtěla jsem poslat pro doktora.
Ne, je moc drahý. Musela by se prodat kráva.
V Ughetteře obstaral vše ranhojič. Trhal zuby, napravoval kosti.
Zastal doktora i chirurga.
Děvče, uzdrav se! Zase bude dobře, ruce i nohy tě budou poslouchat.
Jenže Giuseppině nebylo dobře. Trpěla.
Neměla by recept na vyléčení la masca?
La masca měla smrt na jazyku. Ale ne a ne umřít.
Chtěla, aby ji někdo vzal za ruku, předala by mu své schopnosti.
Ne, já tu její sílu nechci!
Ani já ne!
Cesiro, chytni ji za ruku.
Ani já nechci tu její sílu.
La masca umřela.
A Giuseppina taky.
Padal sníh a místní říkali:
"Šťastní jsou ti, kdo mají chleba a polentu."
V zimě jsme odhrabovaly ručně cestu.
Vesnice posílaly dobrovolníky.
Ještě nepřišla má chvíle.
Myslím na naše muže.
Cesiro, v písničce se zpívá: "Tripolis, lásky zem.
Tripolis, kouzelná zem.
Jsi Italem za výstřelů z děl."
To určitě!
Písek v ešusech, písek v hrncích na polévku.
Písek v očích, ve vzduchu, všude.
Na uhašení žízně kapka slané vody.
Tisíce mrtvých beduínů.
Antonio!
Tisíce našich mrtvých.
Byli jsme ti odněkud z neznáma.
Tati!
Ida.
Je překrásná!
Pojď k tatínkovi, Ido!
Antoniovi bylo devatenáct.
Raz, dva, tři, čtyři, pět...
Pozor, děti!
Další dítě na cestě. Bůhví, jak je uživím.
Já ti nerozumím! Mluv italsky, Luigi.
Lidi bývali rádi pospolu.
Scházívali se ve stájích.
Smích a zpěv byly zadarmo.
Po návratu z Libye Giuseppe mluvil jen o lásce.
Těšil se na svatbu a Luisa taky.
Nevím, jak je uživím.
Giotto!
Běž, přivolej pomoc!
Zmiz, nech mě!
Dobře, už běžím.
Chyťte zloděje!
Á, to jsi ty.
Irma...
To je ale krásné miminko!
Pojď k tatínkovi, Irmo.
Je to ale cvok!
Pošta!
Hezké dny netrvaly dlouho.
V roce 1915 si pro muže zase přišla válka.
Vždycky to odnesli chlapi z venkova.
Chlapi z venkova byli poslušní, neměli nároky.
Ale do boje se jim nechtělo.
Snažili se, aby nikam nemuseli.
Pili odvar z tabáku. Cpali si do uší předměty.
Někteří to nepřežili.
Nalevo od hory Viso leží moje rodné údolí.
Rodná vesnice. Tam jsou moje děti.
A Cesira...
Vykonávala jsem mužské práce.
Říkala jsem si: "Tohle nikdy neskočí."
Giuseppe! Co blázníš? Vrať se, Giuseppe!
Luisa v dopisech Giuseppovi lhala.
Psala, že se má dobře, že úroda je slušná.
A že práce je snadná.
Giuseppe jí odpovídal hromadou jiných lžích.
Život na vojně je ráj.
Ládujeme se masem, boje jsou daleko.
Pošta!
Drahá Cesiro, víš...
V zákopech tě přejde hlad, tolik utrpení a strachu!
Ženeme se do útoku jako kozy k solnému lizu.
Chlapi přeskakují zákopy a při tom se modlí růženec.
Padají mrtví jako mouchy.
Jsme jako krtci.
Ocitli jsme se v pekle.
Giuseppe!
Epidemie španělské chřipky měla víc obětí než válka.
V Ughetteře si odnesla přes polovinu rodiny.
Giuseppe umřel, bylo mu dvacet let.
Co říct?
Oplakávali jsme tolik milých, až nám vyschly slzy.
Marie-Cécile!
Ido!
Irmo!
Nino.
Děti ho nepoznaly.
Luigi nemohl čtyři měsíce spát.
Nino...
To je hezké jméno.
To víš, někdo za války zbohatnul.
My ne.
Neměli jsme nic.
Cesiro, pojeďme do Ameriky.
Zaměstnají mě v Michiganu, v dolech, ty budeš šít.
Dolary tam rostou na stromech. Stačí natáhnout ruku!
Amerika!
Prodali jsme zlatý řetízek i stříbrné kapesní hodinky.
Koupili jsme šicí stroj. Ten nejlepší.
Nejdřív odplula loď s kufry. My měli nastoupit na tu další.
Nezbylo nám nic.
Na nádraží jsme se přidali k Italům, kteří jeli na práci do Ariege.
Usadili jsme se ve vsi v nížině.
Děti se ve škole seznamovaly s francouzštinou.
První slova, která se naučily, byly nadávky.
Volali na ně: "Vy špinaví makaróni."
Pozor, vyletí ptáček.
Takže kolik jste měli dětí, kde se narodily?
- Marie-Cécile ve Švýcarsku. - Ida, Irma a Nino v Itálii.
Ve Francii přišly další tři.
Dali jsme jim francouzská jména.
Marcelle, Vincent, tvůj táta. A René.
Řekl jim:
"Dobře poslouchejte, vy čarodějnice! Odpustím vám.
Ale přísahejte, že nikdy neublížíte ani mně,
ani mým potomkům.
Jinak vás naházím do vroucí vody."
Tati, ještě pohádku! Strašidelnou!
Takže ty čarodějnice...
Věř mi, Luigi byl šťastný.
Tak už běž.
Další!
Ital?
Ano.
- Máš doklady? - Ano.
- Umíš francouzsky? - Ano.
- Umíš postavit zeď? - Ano.
Ukaž.
Budeš zedník.
Další.
Pozor, vyletí ptáček!
Kde jsou?
Nino, Marcelle! Okamžitě přestaňte!
Ne!
Alaine, udělej s tím tatínkem něco.
Tati, tu máš, hraj si se zednickou lžící.
Francie potřebovala pracovní síly.
Italové byli žádaní.
Takhle psaly noviny:
"Prakticky všichni italští dělníci pocházejí z alpských vesniček.
Jsou zvyklí dělat vysoko v horách, v tuhých mrazech, v ledovém větru.
Italové se o politiku zajímají pouze okrajově."
Cože? O ničem jiném nemluvili.
Fašismus sílil.
I v italských vesnicích se dávali k fašistům různí ničemové.
Líbilo se jim, že můžou poroučet.
Uprostřed zimy mi podpálili dům.
Vidíš, jak mi zmalovali obličej?
Mě o všechno okradli.
Tak se chová hlavně policie!
- Jak to jde, chlapi! - Náramně.
Luigi bydlel jako jiní dělníci v provizorních barácích.
Postavili je na začátku stavby.
Podle vedení to byly solidní a bezpečné domky.
Měly chránit před větrem a zimou.
Francii scházela elektrická energie pro továrny.
V kraji se měla stát jejím hlavním zdrojem přehrada v Izourtu.
Hej, Ughetto!
Chybí mi lidi. Seženeš mi je?
V Itálii ti jich najdu, kolik chceš.
Byla jsem proti.
Nechtěla jsem, aby šel.
Bála jsem se, že mu fašisti ublíží, zavřou ho, zabijou ho.
V Itálii Luigi nacházel muže, kteří chtěli do Francie,
doslova na každém rohu.
Nabral jich, co jen mohl.
Ahoj, Luigi.
Pak se vydal nahoru do vsi.
Jsi boháč, synáčku.
V Ughetteře žil fašista. Mizera, surovec, pouštěl hrůzu.
Bral si jako farář, co chtěl.
Jen klid, Luigi.
Fašismus, to není jen ricinový olej a obušky.
Dívej, tati.
Vidíš, jaká je tam půda?
Výborná!
Bylo jasné, že tátu asi vidím naposled.
Nevěděl jsem, jak mu říct sbohem.
Ten fašista, ten ničema...
Vtrhl do Giuseppova domu a znásilnil Luisu.
Ticho, potichu.
Ty mizero!
Co jsi to provedl?
Schovej tu flintu. Pojď se mnou do Francie.
Ty mizero!
Ráno přišli do Ughettery funkcionáři
Národní fašistické strany, že věc vyšetří.
Zdi jsou z lepenky.
To je jen hračka!
Ricinový olej?
Není zapotřebí.
Tady žijou samí blázni.
Pomoc! Jsem tu zavřená!
Já bych radši šel.
Na odchodu řekli:
"Straně se nelíbí, když se občani navzájem zabíjejí.
Lepší je nehoda na lovu.
Za ni může Pán Bůh, spokojenost je na všech stranách."
Je to nebezpečné.
Do zbraně!
Jsme zachránění!
Ať žije svoboda!
Umíte postavit zeď?
Ukažte mi to.
Oba budete dělníci.
Luigi, ty budeš polír.
Někteří chlapi mu nutili dárky, aby jim dal práci.
Ty! Když ten dárek přijmu, budu dávat práci tobě?
A ne ostatním?
Popadni králíka a pakuj se.
Za první plat políra nakoupil dárky.
Vyletí ptáček!
Lháři! Já toho ptáčka nevidím!
Přišel doktor.
Řekl: "Nebojte, horečka odejde, jak přišla."
Cesiro, proč pláčeš?
Pro Idu?
Bylo jí sotva sedmnáct.
Nahoru na stavbu chodily jeptišky, fašistky.
Krmily italské dělníky propagandou.
Uvědomte si, že pýcha je...
Říkaly, že ve jménu Mussoliniho musí Itálii milovat nade všechno.
Jedna řekla Luigimu: "Nezapomeň nikdy!"
Vyrostl jsi na Mussoliniho chlebu.
Já jsem Piemonťan.
Itálie je Mussoliniho země, ale mě živí Francie.
Takže Francie je mi dražší než Itálie.
Idina smrt...
Ty jeptišky na stavbě. Luigi už to nesnesl.
V Genissiat v Horním Savojsku zahájili velkou stavbu.
Odjeli jsme tam.
Luigi a já jsme odcházeli tolikrát.
Tentokrát to bylo jiné.
Luigi byl zticha, ale já věděla, že do Itálie se už nevrátíme.
Věděla jsem, že on to ví.
Proč to napsali, tati?
PSŮM A ITALŮM VSTUP ZAKÁZÁN
Proč?
Bojí se, aby Italy nepokousali psi.
Proto nechtějí, abychom tam chodili.
Aby nás nepokousali.
Ale my Italové se psů nebojíme.
My máme psy rádi!
Pojďte, děti, jdeme!
Máme před sebou kus cesty.
Pronajali jsme si dům nedaleko stavby.
Za úspory jsme si koupili i okolní pozemky.
Ta půda... ta patřila jenom nám.
Francie byla radostná.
Oslavovala se Lidová fronta.
Cíp té naší země jsme nazvali "Ráj".
Ne proto, že by to tak bylo, ale že to tak bude.
Už jsme vytrpěli dost.
Děti, nesahejte na to kyvadlo.
Ty hodiny jsou srdcem domu.
Ke stolu!
RÁJ
Luigi si splnil svůj sen.
Byl vlastník půdy.
Padrone.
Cesiro, co kdybys uvařila rizoto?
Páni, vidím přehradu!
Slez dolů, blázne, spadneš!
Ztichni, špinavej makaróne!
Ty jsi makarón! Já se narodil ve Francii.
Dnes je ten slavný den, závod Tour de France zahájen.
Splní etapa tajný sen?
Držím pěsti, kéž budou mít štěstí!
Za vítězství musí se bojovat.
Celé srdce do zápolení dát!
- Táta najednou vyrostl! - To je tou polentou.
Sní jí tolik co chleba.
Krapet doprava.
A doleva.
Pomalounku spouštět.
Otoč to!
Co chceš?
Otoč to! Otoč to!
Luigi přivedl na stavbu Vincenta.
Neposlechne mě?!
Co to říká?
Vincentovi bylo šestnáct.
Co chceš?
Tihle Italové!
Takhle!
Tos měl říct hned!
Klíč dvanáctka!
Pořádně utáhnout.
Francouzský klíč!
Přidej pár šroubů, ať to drží fest.
Kladivo!
- To nemám. - To mám já. Tady je.
Marcelle, Irmo, Marie-Cécile, pojďte domů!
Mami, vidíš, jak je to kafe jemně namleté?
Neviděl někdo hrnec na polentu?
Kdo vzal hrnec na polentu?
Čas třešní je tu zas.
Je tu zas, ten překrásný čas...
Tenhle Vincent!
Ani nepotřebuje nářadí, stačí mu ruce.
Co to tu vyrábíš, Vincente?
Uvidíš večer.
Připravení?
Ano. Začni!
Nech mě číst!
Pusťte. Jdu dělat noky.
Hej! Kde jste kdo?
Mohli mi nechat něco k jídlu.
Děvčata rostla.
Byla ve věku, kdy si najdou lásku.
Dům se zdál najednou prázdný.
Co děláte? Foukáte po sobě mouku?
Causson, to je šampion!
Pustíme ti muziku.
Pěknou muziku.
Nemám ráda, když něco tajně chystají.
V těchto hodinách, v nichž se rozhoduje o Evropě,
Francie promlouvá hlasem svých synů,
hlasem všech, kteří přijmou, bude-li to nutné, oběť nejvyšší.
- Bude válka? - Ne.
Válek bylo dost. Srovná se to.
Stejně jako tisícům dalších nám 18. června 1939
dali narychlo státní občanství.
Byli jsme Francouzi.
Z Luigiho se stal Louis.
Nino, dopis!
Gérard?
Nino!
Ne, já jsem Gérard.
Nino už týden bojuje se zraněním.
To, co si myslí naši vojáci, myslí si francouzský lid a vláda...
Nino!
Týdny běžely, Nino doběhl na konec.
Měl dvacet tři let.
Genissiat byl na hranici okupované a svobodné zóny.
Vincent nechtěl na práce do Německa, a tak zmizel.
Přidal se k odboji.
Koho chytí, je mrtvý muž. Jen zatáhneš...
Já chci taky bojovat.
Ty se opři do pedálů!
Kdyby věděly matky vojáků, kdyby prožily jedinou chvíli války,
vlastníma rukama by zabily fašisty, Němce, generály...
Uškrtily by je!
Hovoří Londýn!
Nejdřív si poslechněte pár osobních vzkazů.
"Gabrielle zůstává v anonymitě.
Objímá ji jednoručka."
10. června 1940 Itálie vyhlásila válku Francii.
Hrozilo, že fašisti obsadí čtyři francouzské departementy.
Blížili se k Ráji, srdce nám to trhalo na kusy.
Francouzská vláda požádala o příměří.
Nyní zná podmínky, které si klade nepřítel.
Vyplývá z nich, že veškeré francouzské území
by mělo být pod kuratelou Německa a Itálie.
Vincente!
Zaútočili jsme na továrnu Nestlé. Na krabicích byl nápis Mnichov.
Bez výčitek jsme si posloužili.
Uvařím ti dobrou polentu.
Vincente, schovej se ve sklepě!
Z cesty!
Ukrýváte záškodníky?
Cože se rozsvítilo?
Pozor! Kdo tam? Stůj!
Ke zdi!
Pohyb!
Nikdo ani hnout!
Co je to?
Francouzi neznají slovo disciplína!
Podívej, co tu mají za binec.
Brzy se vrátíme.
Italská letadla!
René!
Maminko, je sváteční den.
Zde bílé růže máš, milá maminko má.
Maminko, ráda je máš!
Až dětství zamávám,
růže bílé už v duchu vybírám,
pod tou tíhou se prohýbám.
A tobě, maminko, je dám!
Jednou večer měl Luigi pocit, jako by mu uvízl v žaludku knedlík.
Máš krásné ruce, chlapče.
Můj italský dědeček Luigi zemřel 6. září 1942.
Bylo mu šedesát tři let.
Pohřbili ho v Ráji.
Tím končí náš italský příběh.
Cesira s námi putovala z jednoho města do druhého.
Můj otec Vincent se oženil s Jeanne, kterou poznal za války.
Vstoupil do odborů.
Jako stavební dělník jezdil dál za prací z místa na místo.
My děti jsme se narodily a vyrůstaly ve Francii.
Ve Francii, která přímo kvetla.
Ve Francii plné aut, praček, toustovačů, rozkládacích stolků,
televizorů, popových zpěváků.
Cesiro? Nestýská se ti po Itálii?
Víš, nezáleží, z jaké jsi země.
Ale jaké jsi měl dětství.
Když Cesira cítila, že se blíží konec,
chtěla se vrátit do Ráje.
Cesira zemřela 11. srpna 1962.
Bylo jí sedmdesát šest let.
Hladil jsem dědečkovo nářadí a uviděl jsem zase tátova gesta.
České titulky Irena Novotná Iyuno 2023