Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZABRANJENO ZA PSE I TALIJANE
Moj je otac bio radnik migrant.
Svake bi četiri godine bio premješten na novo radno mjesto.
Svaki bismo put morali seliti.
Mrzio sam te selidbe.
Svaki put kad bismo došli u nepoznati grad,
zaključavao bih se u sobu u znak neogodovanja.
Moji jedini prijatelji bili su glina za modeliranje, ljepilo, škare i olovka.
Čime ćeš se poslije baviti?
Radit ću nešto s rukama. Možda odem u umjetničku školu.
Umjetnost nije za nas.
Nađi posao u poštanskom uredu, a slikaj nedjeljom.
Moraš raditi glavom, a ne rukama.
Kad sam bio mali, očeve ruke su me fascinirale.
Oblikovao bi voštanu koru sira u lisice, ptice i leptire.
I danas u svojim rukama osjećam čaroliju tih oblika,
kako pričaju priču, priču izdaleka.
Moj je otac govorio kako u Italiji postoji selo zvano Ughettera.
Ondje svi imaju isto prezime kao i mi. Ughettera, zemlja Ughetta.
Ondje je sve započelo, u sjeni Monte Visoa.
Moji djed i baka živjeli su u kući poput ove.
Danas su ti krovovi urušeni.
Ondje gdje se proizvodio ugljen, danas raste drveće.
Što se dogodilo?
Volio bih da sam poznavao svojeg djeda Luigija.
Moja baka Cesira bila je obiteljska osoba.
Sjećam se dame odjevene u crno koju sam zvao bakom.
Kad sam vidio njezin stari dom, shvatio sam da prije nego što je bila baka,
moja baka je bila Cesira, mlada i prekrasna.
Bila je poželjna i voljena.
Kakav divan rubac!
Kažu da su u Ughetteri piemonteške žene na posao nosile pregače i suknje.
Bio si u Ughetteri?
Od njih ništa nije ostalo. Donio sam vam sve što sam našao.
- Najviše ste željeli zemlju? - Ah, zemlja je bila sve.
Zemlja nas je održavala na životu.
Bili smo gladni zemlje. Strašno smo se žrtvovali da bismo kupili zemlju.
U Ughetteri nije bilo gotovo ničega. Strma polja bila su raštrkana.
A Luigi? Kakav je on bio? -Ah, Luigi.
Bio je zgodan čovjek. Stabilan. Snažan.
Imao je predivne ruke.
U to vrijeme, siromašni ljudi nisu bili dronjavi.
Nisu prosili novac.
Živjeli su skromno i bili su zadovoljni.
Antonio, dođi! Probudi se!
Giuseppe! -Luigi je bio drugo od jedanaestero djece.
Tata, budi se! Hajde, mama!
Jedanaestero djece?
- Djeca su bila posvuda. - Zemlja je dobra. Može se jesti.
Dječje noge bile su izgrebane od penjanja i traženja gnijezda.
To je bio jedini način da se pojede malo mesa.
Kod kuće, za dobrodošlicu dragim ljudima, kuhali smo kavu.
- Vaša kava je jaka! - Imaš iste ruke kao Luigi.
Nevjerojatno, Luigi! -Dobar je.
Ali što ste jeli?
U Ughetteri, jeli su što su morali.
Majka je spremala palentu s mlijekom, a otac ih je tjerao da jedu vilicom
kako bi mlijeko iskapalo.
Ali to je sve prošlost. Što želiš znati?
Želio sam s ocem ići u Italiju kako bih naučio više o Ughetteri,
vaše živote, vaše priče.
Pitaj. -Zar vaša djeca nisu išla u školu?
Škola je dolazila nakon polja, nakon sezonskog posla.
- Moram pomesti! - Djeco, smirite se!
- Ni Luigi nije išao u školu? - Antonio, idiote jedan!
Katkad jest. Znao je malo pisati, za službene dokumente.
Ali strašno je želio učiti. Ja sam ga naučila prve riječi na francuskom.
Oni grade kuću?
Napravit ćemo lijepu, veliku, čvrstu kuću. -To si ti rekao!
Kod kuće, svi smo živjeli u jednoj sobi.
Cijelu smo godinu spavali u staji.
Da, ovdje su ljudi rođeni, žive i umiru u stajama.
Zar nisu gradonačelnik ili svećenik pomogli? -Ah, svećenik...
Kako bi im se dodvorili, ljudi su svećenicima davali dio uroda.
Ni jedan svećenik nije umro od gladi u Ughetteri, vjeruj mi.
Povuci ručicu ispod stola.
Iskreno, našim su selima uvijek vladali svećenici.
Ako ti nije blagoslovio kuću, tvrdio bi da si bezbožna osoba.
Ako si bila žena, govorio je ljudima da si vještica, "una masca".
A ljudi su mu vjerovali.
Bojali su se masce.
Seljani su izbjegavali te jadne stare žene.
Njihov je položaj bio očajan.
Krivili su ih za svaku nevolju: za oluju, tuču, lošu žetvu, bolest,
nezgodu, umiruću djecu, masce su bile krive za sve.
A svećenik je dopuštao ogovaranje. Naravno! Poticao je praznovjerje.
- Što si pronašao, Giuseppe? - Pogledaj! Mandolina.
Ples, ples, ples!
Dođite vidjeti!
Ples, ples! Hajde, pleši!
Pleši, pleši, pleši!
To je prava krava? -Ne, nije prava! -Lijepa je i debela!
- Krava koja ne daje mlijeko! - Gdje si je pronašao, Luigi?
U kutiji.
- Kravo, daj mlijeka. - Ali to je igračka.
Bog s vama. -I s vašim duhom.
Ne možemo preživjeti zimu. Umrijet ćemo od gladi. Imamo samo kestene.
Moramo otići prije nego što snijeg zakrči put. Spremite se za polazak!
Nemaju dovoljno hrane za sve, a zima dolazi.
- Pošalji im krumpire. - Onda samo jedan.
Evo, daj im.
Još jedan? -Ne. Pogledaj, već imaju nabrekle trbuhe.
Jednog je dana mladić pronašao lonac pun kuhanih krumpira.
Jeo je i jeo.
Halucinira! -Trbuh mu je nabrekao.
Prijatelj ga je upozorio: "Umrijet ćeš."
A on je bio tamo mrtav, s krumpirom u ustima.
Imali smo slabe, osjetljive želuce.
Kod kuće nije bilo posla.
Svake zime prije snijega, pola stanovnika otišlo bi u Francusku.
Dimnjačari, smetlari, utovarivači, postolari...
Talijani bi radili najteže poslove.
Slušaj što ove francuske novine kažu:
"Talijanskog radnika karakterizira fleksibilnost.
Možemo ga natjerati da radi bilo što. Ti radnici nemaju dostojanstva.
Mogu podnijeti bilo što. Kad zvonce zazvoni, oni rade pognutih glava."
- Kakva divna večer! - Još sam malo gladan.
Želi li tko od vas raditi? -Da.
Spavate li do kasno? -Ne.
Pušite li? -Ne.
Imati li kakve dokumente? -Da.
Imate li lopate i motike? -Da.
- Budite spremni sutra rano ujutro. - Nemoguće! A što je s djecom?
Djeca su otišla u Barcelonnette, u departman Alpes-de-Haute.
Na tjednu dječju tržnicu.
Uvijek je bilo 300 ili 400 dječaka i djevojčica, od 10 do 12 godina.
Do 10 sati, tržnica je bila prazna. Sva su djeca bila iznajmljena.
- Ali to je grozno! - Da. Ali to je bilo tako.
Luigiju se to nije sviđalo, ali svi su to radili.
- Evo ti, zvijeri jedna! - Antonio, idiote!
Zbogom, dušo. Čuvaj se.
Zbogom. -Zbogom, Luigi!
Zbogom. Zbogom, djeco!
Kamo su još išli? -Gdje god je bilo posla. U Švicarsku, u Francusku.
Kao da između nas nije bilo planina.
Iskopali su tunel ispod Monte Visoa. "Buco di Viso."
Luigi je bio tamo. Pogledaj u kutiju tamo iza.
Jesi li pronašao?
Jesi li vidio Luigija? Onaj sa šeširom.
Rekla si mi da su tri brata pronašla posao. Ali kad i gdje?
Oko 1899. ili 1900. godine.
Zaposlili su ih na gradilištu tunela Simplon.
Željeznički tunel između Italije i Švicarske.
Zašto imaš takve rupe na čarapama?
Kažeš da su radili u Simplonu? -Da, tunel Simplon bio je ogroman projekt.
Prije bušenja tunela, morali su izgraditi cestu.
Nakon dva dana uspinjanja na planinu,
Luigi, Giuseppe i Antonio počeli su raditi.
Je li to sirena za ručak?
Raznijeli su Talijane! -Mogli su nas barem upozoriti.
Svakako. -Što je to bilo?
Zašto niste otišli u Ameriku? Tamo dolari rastu na drveću.
Amerika!
Luigi je imao 20 godina, Giuseppe 18, a Antonio 17.
Moj je otac radio u Simplonu kao nadzornik.
Ponekad bih ga posjetila.
Tamo sam upoznala Luigija. Odmah mi se svidio.
To je bila sudbina.
Mojim se roditeljima nije sviđalo da se vjenčamo.
Budući da je Luigi bio s planine, a oni s ravnice, plakali su.
"Da je barem odavde, ali on je odande!
Otići ćeš živjeti tamo gore? Moja je majka jadikovala.
S ničime ćeš kuhati slabu juhu."
Živjeli! -Živjeli!
Želudac će mi eksplodirati!
Luigi i ja smo otišli zlataru sa svom našom ušteđevinom.
Rekao je: "Izaberi što god hoćeš."
Izabrala sam nešto skromno, misleći na našu budućnost i zajednički interes.
Prekrasan dvostruki zlatni lanac sa srebrnim džepnim satom.
I zlatni prsten, tanak i istrošen od rada. Pogledaj. -Prekrasan je.
- Gladan sam kao vuk! - Odmarat ćeš za stolom!
Hrana je gotova. Vrijeme je za jelo!
Gotovo je!
Večeras sam vam spremila njoke s umakom od rajčice.
Farmer vidi novac jednom godišnje, ali radnik je plaćen svaki tjedan.
- Rad na gradilištu je opasan. - Popunili su rupe kamenjem.
Požuruju. Plaćeni su po zadatku.
Obitelj se širila. Tad sam se bojala.
- Tko je povrijeđen? - Talijan. -Peti, ovog jutra.
Na posao, požurite se!
Ova kava te razbudi! -Jaka je!
Kad je cesta dovršena, Luigi je otišao raditi u tunel.
Ponekad su radili i noću. Težak život.
Zrak je bio loš, vrućina je bila zagušljiva.
Kad su naletjeli na izvore, tunel je poplavio.
Voda je mogla biti ledena, a mogla je biti i vruća.
Luigi, kako ćemo to učiniti?
Pokazat ćemo im kako mi u Pijemontu radimo.
Inženjer će biti zadovoljan.
- Je li to Cesirin dar? - Održava rukave čistima.
Čišći su.
Kći nam je rođena ondje u Švicarskoj, u podnožju planine Simplon.
Htjeli smo joj dati francusko ime. Nazvali smo je Marie-Cecile.
Prekrasna je! Dođi tati, Marie-Cecile.
A onda je jednog dana posao završen.
Vratit ćemo se u Italiju, u Ughetteru.
Upoznat ću te sa svojom obitelji.
Luigi je bio poput onih goluba koji se uvijek vrate kući.
Arturo!
Costanza! Alcide!
Luigi! -O, djeco moja! Vratili ste se kući!
O, moj dragi Luigi!
Cesira. -Marie-Cecile. -Zovem se Costanza. -A tko je ovo?
To je Luisa. -Luisa. Otac joj je otišao u Ameriku, a majka joj je umrla.
- Primili su je kod sebe. - Giuseppe se čudno ponaša.
Na početku smo imali hrane i nešto preostalog novca.
Može se reći da su nam tanjuri bili puni.
Ne igramo se hranom.
I dijelimo je. -Došao sam pozdraviti. Je li sve u redu?
Bog s vama. -I s vašim duhom.
Taj lopov!
Luigi je jedini prozreo svećenika.
Svi smo se primili posla. To je bila najvažnija stvar.
- Hlače po mjeri. - Za tebe, mama.
Voli me, ne voli me.
Voli me. Voli me!
Poštar!
Ali dugo nisu radili.
Poštar je pročitao pismo: "Veličanstveno vrijeme za Italiju."
Bok, Luigi!
G. 1911., otišli su u rat u Afriku.
- Jedan, dva, tri, četiri. - Što smo mi znali o ratu?
Ništa! Bili smo neuki.
Rekli su da je u pitanju sitnica i da će se brzo riješiti.
Časnik ih je upozorio, ali nisu ga poslušali. Mislili su da je šala.
U Siracusi su ukrcani na stari brod poput stoke.
Po njima su plazili žohari i uši koji su ih grickali.
U Libiji su iz broda izašli onemoćali i ušljivi.
Kod kuće se morao obavljati muški posao.
- Pazi! -Giuseppina! - Uspori! -Pomozite mi!
O, Bože!
O, jadnica!
Željela sam pozvati liječnika.
Ne, previše će koštati. Morat ćemo prodati kravu.
U Ughetteri, seoski liječnik je vadio zube i popravljao slomljene kosti.
On je bio i liječnik, i kirurg, sve.
Giuseppini nije bilo bolje. Boljelo ju je.
Možda masca ima lijek.
Masca je bila na samrti, ali nije mogla umrijeti
dok netko ne uzme njezinu ruku i naslijedi njezine moći. -Ne, ne želim!
Ni ja! -Cesira, uzmi je za ruku!
Ni ja ne želim njezine moći.
Masca je umrla.
Kao i Giuseppina.
Kad je sniježilo, ljudi su govorili: "Sretni su oni s kruhom i palentom."
Svake smo zime morali čistiti snijeg sa ceste.
Sva su sela slala dobrovoljce koji će to raditi.
Cesira! -Još nije vrijeme.
Mislim na naše muškarce.
Cesira, pjesma kaže: "Tripoli, prekrasna zemlja ljubavi,
Tripoli, začarana zemlja, bit ćeš Talijan kad topovi opale."
Nema šanse! U loncima i zdjelicama za juhu bilo je pijeska,
bilo je pijeska u očima i u zraku kojeg smo udisali.
Jedina voda bila je slana. Beduini su zaklani.
Antonio!
Antonio! Antonio!
Naše su ljude zaklale tisuće.
Mi smo bili ti s nepoznate lokacije.
Tata! Tata!
Ida. -Prekrasna je! Dođi tati, Ida.
Antonio je imao 19 godina.
Jedan, dva, tri, četiri, pet...
Pazite, djeco!
Dobit ću još jedno dijete. Ne znam kako ćemo ga prehraniti.
Ne razumijem! Govori talijanski, Luigi.
Tih su se dana ljudi voljeli družiti. Često smo imali zabave u staji.
Smijanje i pjevanje nije bilo skupo.
Nakon Libije, Giuseppe je govorio samo o ljubavi.
Njemu i Luisi se žurilo vjenčati.
Kako ću prehraniti još jedno dijete?
Giotto! Idi po pomoć!
Ostavi me na miru!
U redu, odlazim.
Stani, lopove!
A, ti si.
Irma. -Prekrasna beba! Dođi tati, Irma.
Ovaj je čovjek lud!
Pošta! -Dobri dani nisu dugo potrajali.
G. 1915. rat se vratio po naše muškarce.
U rat uvijek šalju farmere.
Oni su poslušni i lako ih je zadovoljiti.
Svi su nevoljko otišli. Mnogi su se namjerno razboljeli da ne moraju ići.
Pili su čaj od duhana i stavljali su čudne stvari u uši.
Mnogi su zbog toga i umrli.
Moja je dolina pokraj Monte Visoa.
Ondje je moje selo i tamo su moja djeca.
Cesira je tamo.
Radila sam poput muškarca. Pomislila sam: "Ovo nikada neće završiti."
Giuseppe! Što to radiš? Vrati se ovamo, Giuseppe!
U pismima Giuseppeu, Luisa je pisala laži.
Govorila mu je da smo dobro, da je žetva bila bogata,
da je posao lak. A Giuseppe joj je odgovarao s puno drugih laži.
Vojnički život je raj. Jedemo meso. Daleko smo od borbe.
Pošta!
Cesira, u rovovima toliko patimo da niti ne osjećamo glad.
Bježimo od napada kao životinje. Ljudi u rovovima mole krunice.
Umiru poput muha. Živimo pod zemljom poput krtica.
Ovo je pakao na zemlji.
Giuseppe!
G. 1918., epidemija španjolske gripe ubila je više ljudi od rata.
U Ughetteri, pola obitelji umrlo je od te bolesti.
Giuseppe je imao 20 godina kad je umro.
Što da kažem? Imali smo toliko ljudi za žaliti da nam je ponestalo suza.
Marie-Cecile! Ida! Irma! -Nino.
Djeca ga nisu prepoznala.
Luigi nije mogao spavati četiri mjeseca.
Nino. Prekrasno ime.
Treba reći da su se tijekom rata mnogi ljudi obogatili. Ali ne mi.
Mi nismo imali ništa.
Cesira, hajmo u Ameriku. Radit ću u rudnicima u Michiganu, a ti ćeš šivati.
Ondje dolari rastu na drveću. Samo ih ubereš.
L'Amerika! -La Merica!
Prodali smo zlatni lanac i srebrni džepni sat.
Kupili smo najbolji šivaći stroj.
Prvi je brod otišao s našim stvarima. Mi smo trebali ići na sljedeći.
Ništa nam nije ostalo.
Sjeli smo na vlak s nekim Talijanima koji su išli raditi u Ariege.
Smjestili smo se u selo na ravnici.
Djeca su u školi otkrila francuski. Prve riječi koje su naučili bile su:
"Talijansko smeće."
Ptičica!
Da razjasnim. Koliko ste djece do tada imali?
- Marie-Cecile u Švicarskoj... - Idu, Irmu i Nina u Italiji.
A u Francuskoj smo dobili još troje. Dali smo im francuska imena:
Marcelle, Vincent, tvoj otac i Rene.
A on je rekao: "Slušaj, vještice. Opraštam ti.
Ali zakuni se da nikad više nećeš nauditi meni ili mojim potomcima.
Ako nećeš, bacit ću te u kipuću vodu!"
Ispričaj nam još jednu, tata. Neku strašnu. -Vještice su...
Mogu ti reći da je Luigi bio sretan.
Moraš otići. Sljedeći!
Talijan? -Da. -Imaš li kakve dokumente? -Da.
- Govoriš li francuski? -Da. - Znaš li graditi zid? -Da.
Pokaži mi.
Bit ćeš zidar. Sljedeći.
Ptičica!
Što se dogodilo?
Nino, Marcelle! Odmah prestanite!
Ne!
Alaine, možeš li se pobrinuti za oca?
Evo, tata. Igraj se zidara s ovom lopaticom i smiri se.
Francuskoj je nedostajalo radnika. Talijani su bili traženi.
Novine su rekle ovako:
"Gotovo svi talijanski radnici dolaze iz malih sela u Alpama.
Navikli su na gradilišta na visinama, veliku hladnoću i ledeni vjetar.
Talijanske radnike slabo ili uopće ne zanima politika."
Politika? Na gradilištima su samo o tome govorili. Fašizam je uzimao maha.
U talijanskim selima, svi prevaranti, ambicijom ili interesom,
postali su fašisti. Odgovaralo im je da zapovijedaju.
- Spalili su mi kuću usred zime. - Pogledajte kako su me izlupali.
Sve su mi ukrali.
Policija je ta koja se tako ponaša!
Dobro jutro, momci. -Dobro jutro.
Luigi i ostali radnici smješteni su u barake izgrađene prije početka gradnje.
Prema upravi, to su bile čvrste građevine
koje su štitile radnike od vjetra i hladnoće.
Francuskim tvornicama je trebala struja. Na jugozapadu,
brana Izourt trebala je biti glavni dio infrastrukture.
O, Ughetto!
Trebamo radnike. Možeš li ih pronaći? -Mogu u Italiji, ako želite.
Ja sam bila protiv. Nisam htjela da ide.
Bojala sam se da će ga fašisti tući, strpati u zatvor i ubiti.
U Italiji, ljudi su željeli pobjeći od fašizma i otići raditi u Francusku.
Luigi ih je posvuda nalazio. Vrbovao je svakog koga je mogao.
Zdravo, Luigi! -Onda je otišao kući. -Bogat si, sine moj.
U Ughetteri je bio jedan fašistički gad koji je dopustio da vlada strah.
Pomagao je sebi, poput svećenika. -Čekaj, Luigi.
Fašizam se ne vrti samo oko ricinusova ulja i nasilja.
Tata, pogledaj. Pogledaj moju zemlju.
Vrlo dobro!
Tad sam zadnji put vidio svoga oca. Nisam znao kako se oprostiti.
Taj fašistički gad je otišao u Giuseppeovu kuću kako bi silovao Luisu.
Polako, polako.
Srami se! -Što ste učinili?
Skrij tu pušku. Pođi sa mnom u Francusku. -Idi kvragu!
Ujutro su u Ughetteru došla dva časnika Fašističke stranke kako bi istražili.
Zidovi su napravljeni od kartona.
- To je samo igračka. - Ricinusovo ulje? -Ne treba im.
Ovdje su svi ludi.
- Pomozite mi, zapela sam! - Otiđimo. -Dok su odlazili, rekli su:
"Stranka ne voli kad građani počnu ubijati ljude.
Radije bi gledali kako umiremo od nesreće u lovu.
Za to je kriv Bog, a svi su sretni."
Opasno je.
Uzmite oružje!
- Na sigurnom smo! - Živjela sloboda!
Znate li graditi zid? Pokažite mi.
Obojica ćete biti radnici. Luigi, ti ćeš biti nadzornik.
Kako bi ih zaposlio, neki su ga radnici podmićivali poklonima.
Ti. Ako uzmem tvoj poklon, dat ću ti posao, a drugima neću?
Uzmi svojeg zeca i odlazi.
Čitavu prvu plaću kao nadzornik potrošio je na poklone.
Ptičica! -Lažljivac! Ne vidim pticu.
Došao je liječnik. Rekao je: "Ne brinite se, to je groznica. Proći će."
Cesira, zašto plačeš? Zbog Ide?
Imala je nepunih 17 godina.
Fašističke časne sestre posjećivale su gradilište
kako bi širile propagandu talijanskim radnicima.
Govorile su da, u ime Mussolinija, moraju voljeti Italiju više od ičega.
Jedna je rekla Luigiju: "Ne zaboravi da si odrastao na Mussolinijevom kruhu."
Iz Pijemonta sam. Italija je Mussolinijeva, ali Francuska me hrani.
Zato mi je Francuska draža od Italije. -Idina smrt...
Fašisti na gradilištu. Luigi više nije mogao podnijeti.
Čuli smo da počinje velika gradnja u Genissiatu, u Haute-Savoieji.
Otišli smo.
Luigi i ja puno smo puta otišli. Ovaj je put bilo drukčije.
Luigi nije ništa rekao, ali znala sam da se nećemo vratiti u Italiju.
I znala sam da on zna.
ZABRANJENO ZA PSE I TALIJANE
Zašto su to napisali, tata? -Zašto?
Jer se boje da će psi ugristi Talijane. Zato ne žele da ulazimo.
Da nas ne bi ugrizli. Ali mi Talijani se ne bojimo pasa. Volimo pse!
Hajde, djeco. Idemo! Čeka nas dug put.
Unajmili smo kuću pokraj gradilišta.
Sa svom našom ušteđevinom, kupili smo zemlju oko nje.
Zemlja... Sve je bilo naše. -Opa!
Francuska je bila vesela. Slavio se Narodni front.
Mi smo svoju zemlju nazvali "Raj".
Ne zato što je bila, već zato što je trebala postati raj.
Dovoljno smo propatili do tada.
Djeco, ne dirajte ga. Ovaj je sat duša ove kuće.
Jedimo!
RAJ
Luigi je ispunio svoj san. Sad je bio zemljoposjednik.
Gospodar.
Cesira, hoćeš li nam napraviti jedan od tvojih rižota?
Evo brane!
- Silazi odatle, budalo! - Začepi, talijansko smeće!
Ti si smeće. Ja sam rođen u Francuskoj.
"U predgrađu, događaj dana je početak Tour de Francea.
Divimo se svakoj fazi utrke, svatko ima svog favorita i uzda se u njega.
Natjecatelji će se morati žestoko boriti, nadajući se pobjedi."
Moj je otac porastao. -Od palente. Jede je svakodnevno, poput kruha.
Malo nadesno.
Malo nalijevo.
Polako spuštaj.
Okreći! Okreći!
Što hoćeš? -Okreći na drugu stranu!
Luigi je zaposlio Vincenta na gradilištu. -Kad će okrenuti?!
Što to govori? -Vincent je imao samo 16. -Što hoćeš?
Ti Talijani...
Ovako! -Što ne kažeš?
12 milimetarski ključ.
- Čvrsto ga zavrni. - Francuski ključ!
Dodaj vijke kako bi bilo čvrsto. -Čekić!
- Nemam ga. - Imam ga ja. Izvoli.
Marcelle, Irma, Marie-Cecile, dođite unutra!
Mama, pogledaj! Samljeli smo zrna kave.
Je li netko vidio moj lonac za palentu?
Tko mi je uzeo lonac za palentu?
"Sljedeći put ćemo zapjevati kada trešnje sazriju."
Ah, taj Vincent! Ruke su mu poput kutije s alatom.
- Što to radiš, Vincente? - Vidjet ćeš večeras.
Jeste li spremni? -Da, hajde!
Želim čitati! -Makni se. Napravit ću njoke.
Halo? Ima li koga kući?
Mogli su mi ostaviti nešto za jesti.
Djevojke su porasle. Bile su dovoljno stare da biraju muževe.
Kuća se odjednom činila prilično praznom.
Što ima? Igrate se hranom?
Causson je pobjednik!
Upalit ćemo ti glazbu. Prekrasnu glazbu.
Ne volim kad proizvodi taj zvuk.
"U ova vremena, kad se odlučuje o sudbini Europe,
Francuska progovara u ime svih onih
koji su podnijeli, ako je bilo potrebno, i najveću žrtvu."
Počinje li rat? -Ne. Bilo je dovoljno ratova. Riješit će to.
Poput tisuća drugih, 18. lipnja 1939. žurno smo se neutralizirali.
Sad smo svi bili Francuzi. Luigi je postao Louis.
Nino, pismo za tebe!
Gerard? -Nino!
Nino! -Ne, zovem se Gerard.
Nino se tjednima oporavljao od ozljede.
"Naši vojnici i francuski narod složili su se..."
Nino!
Vrijeme je išlo dalje, ali Nino nije.
Imao je 23 godine.
Genissiat se nalazio na granici između slobodne i okupirane zone.
Kako bi izbjegao prisilni rad u Njemačkoj, Vincent se pritajio.
Pridružio se Otporu. -Ako te uhvate, gotovo je. Povuci iglu.
I ja se želim boriti.
Idi pedalirati.
Da su majke vojnika iskusile ijedan trenutak rata,
sve bi ih pobile. Fašiste, Nijemce, generale... Zadavile bi ih!
"London zove! Prvo poslušajte neke osobne poruke.
Gabrielle ostaje anonimna, jednoruki čovjek je grli."
10. lipnja 1940., Italija je objavila rat Francuskoj.
Fašisti su napali četiri francuska departmana.
Kad su se približili našem Raju, osjetili smo kako nam se srca slamaju.
"Francuska vlada, nakon što je zatražila primirje,
sad zna uvjete koje je odredio neprijatelj.
Prema tim uvjetima,
francuski će teritorij pripasti pod kontrolu Njemačke i Italije."
Vincente!
Upali smo u Nestleovu tvornicu. Šaljemo hranu u München.
- Krali smo bez ustezanja. - Spremit ću ti jelo, palentu.
Vincente, skrij se u podrum!
Miči se s puta!
Skrivate li teroriste?
- Ima li ovdje svjetla? - Tko je to bio?
Uza zid! Hajde!
Ni makac!
Što je to? -Francuzi nisu disciplinirani.
Pogledaj stvari koje su nagomilali.
Vratit ćemo se.
Dolaze talijanski avioni!
Rene!
"Kakva divna nedjelja!
Izvoli, lijepa majko,
buket bijelih ruža, jer jako ih voliš.
Kada porastem, otići ću u trgovinu
i kupit ću ti sve bijele ruže, za tebe, moja divna majko!"
Jedne večeri, Luigi je u trbuhu osjetio kvržicu.
Imaš prekrasne ruke, sine moj.
Luigi, moj talijanski djed, umro je 6. rujna 1942. godine.
Imao je 63 godine.
Zakopan je u Raju.
Tako je završila naša talijanska priča.
Cesira nas je pratila od grada do grada u Francuskoj.
Moj otac Vincent oženio je Jeanne koju je upoznao tokom rata.
Pridružio se sindikatu i nastavio je raditi kao građevinski radnik migrant.
Mi, njegova djeca, rođeni smo i odrasli smo u imućnoj Francuskoj.
U Francuskoj koja se obnavljala.
U Francuskoj punoj auta, perilica za rublje, električnih tostera,
televizora i pjevača.
Cesira. Ne nedostaje ti Italija?
Znaš, osobu ne određuje zemlja. Nju određuje djetinjstvo.
Kad je osjetila da joj se bliži smrt, Cesira se željela vratiti u Raj.
Cesira je umrla 11. kolovoza 1962. godine.
Imala je 76 godina.
Rukujući djedovim alatom, pronašao sam očeve geste.
MEDIATRANSLATIONS