Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KUTYÁKNAK ÉS OLASZOKNAK TILOS A BELÉPÉS
Apám vándormunkás volt.
Négyévente egyik építkezésről átkerült egy másikra.
Olyankor mindig költöznünk kellett.
Utáltam azt a sok költözést.
Amikor egy újabb ismeretlen városba kerültem,
nem voltam hajlandó barátkozni és bezárkóztam a szobámba.
Az egyetlen barátaimat úgy hívták:
gyurma, ragasztó, olló és ceruza.
Mit fogsz csinálni, ha nagy leszel?
Valamit a kezeimmel. Talán képzőművészetet.
A művészet nem nekünk való.
Találj magadnak munkát a postán, és majd vasárnaponként festesz.
A fejeddel kell dolgoznod, nem a kezeddel.
Gyerekkoromban elbűvölten néztem apám kezét, ahogy lehámozta
a babybel sajt héját,
és megjelent egy róka, egy madár, egy pillangó.
Ma érzem az ujjaimban ezeknek a formáknak a varázslatát,
ahogy mesélnek,
egy messziről, nagyon messziről jött történetet.
Apám mesélte, hogy volt Olaszországban
egy Ughettera nevű falu.
És hogy minden lakójának ugyanaz volt a neve, mint nekünk.
Ughettera, Ughetto földje.
Minden itt kezdődött, a Viso-hegy árnyékában.
Egy ilyen házban élt a nagyapám és a nagyanyám.
A tető már ráomlott a parasztok munkájára.
A szenespince helyén fák nőttek.
Mi történt?
Bárcsak ismertem volna a nagyapámat, Luigit!
A nagyanyámat, Cesirát ismertem.
Emlékszem arra a feketébe öltözött hölgyre, akit nagyinak szólítottam.
Végigjárva a helyeket, ahol élt,
rájöttem, hogy akit én nagyinak hívtam,
a nagymamám, Cesira volt,
fiatal és szép.
Akit kívántak és szerettek.
De szép kendő!
Ughetterában,
azt mondták, ez volt a piemonti nők munkaruhája.
Voltál Ughetterában?
Jóformán semmi sem maradt.
Mindent elhoztam, amit találtam.
Főleg földet akartál?
A föld volt minden.
Abból éltünk.
Vágytunk a földre.
Szörnyű áldozatokat hoztunk, hogy vehessünk egy darabkát.
Ughetterában kevés volt,
az is szétszórtan és mind meredek.
És Luigi? Ő milyen volt?
Luigi...
Szép ember volt.
Stramm.
Erős.
Szép keze volt.
Akkoriban a szegények nem rongyokban jártak.
És nem koldultak.
Szerényen éltek, beérték azzal, amijük volt.
Antonio, gyerünk!
Ébredj fel!
Giuseppe!
Luigi a tizenegy gyerek közül a második volt.
Ébredj fel, papa!
Gyere, mama!
Tizenegy gyerekes család?
Mindenhol gyerekek voltak.
Ez jó föld, majdhogynem ehető.
A gyerekek lába tele volt karcolással a sok fáramászástól a fészkek miatt.
Az volt az egyetlen módja, hogy egy kis húst egyenek.
Ha eljöttek hozzánk, akiket szerettünk,
kávét főztünk nekik.
Bivalyerős a kávéd!
Olyan a kezed, mint Luigié.
Hihetetlen, Luigi!
Nagyon ügyes!
De mit ettetek?
Ughetterában
azt ették, amijük volt.
Anya tejes puliszkát főzött,
amit apa villával evett,
hogy lefolyjon róla a tej.
De mindez már a múlt.
Miért akarod tudni ezeket?
El akartam menni apámmal Olaszországba.
Szerettem volna, ha mesél Ughetteráról, az életetekről...
Tedd fel a kérdéseidet!
A gyerekek nem jártak iskolába?
Iskoláról csak a földek, az idénymunkák után lehetett szó.
Seprek!
Nyugalom, gyerekek!
Luigi sem járt iskolába?
Antonio! Te hülye!
Néha.
Tudott egy kicsit írni. Főleg a hivatalos papírokat.
De szomjazott a tudásra.
Én tanítottam neki az első francia szavakat.
Házat építenek?
Építünk egy szép, magas és erős házat.
Igen, persze.
Otthon a család egyetlen helyiségben lakott.
Télen is az istállóban aludtunk.
Így van. Az emberek az istállóban születnek, élnek és halnak meg.
És a polgármester? A pap? Senki sem segített?
A pap...
Hogy elnyerjék a plébános kegyeit, mindenki neki adta a termés javát.
Egy pap sem halt éhen Ughetterában, elhiheted.
Forgasd a fogantyút, ami az asztal alatt van!
Az igazat megvallva, a faluban mindig is a papok parancsoltak.
Ha a pap nem áldotta meg a házadat, istentelen embernek kiáltottak ki.
és ha nő voltál, azt terjesztette, hogy boszorkány vagy, "masca".
És az emberek hittek neki.
Féltek a "mascá"-tól.
Mind szerencsétlen öregasszony volt, akiknek hátat fordítottak.
A többieknél is nyomorultabbal voltak.
Minden bajért őket okolták: a viharokért, a jégesőért,
a rossz termésért, a betegségekért, a balesetekért,
a gyerekekért, akik meghaltak... Mindenről a masca tehetett.
És a pap hagyta, hadd fecsegjenek. Bátorította őket a babonaságra.
Mit találtál, Giuseppe?
Nézd!
Egy mandolin.
Táncolj! Táncolj...
Luigi! Gyere, nézd!
Táncolj!
Táncolj már!
Táncolj! Táncolj...
- Igazi tehén? - Nem, nem igazi.
Szép húsos!
Egy tehén, ami nem ad tejet.
Hol találtad, Luigi?
A dobozban.
Tehén! Adj tejet!
De hisz' ez játék!
Az Úr legyen veletek!
És a te lelkeddel.
Nincs elég ennivaló télre.
Éhezni fogunk. Csak gesztenyénk van.
El kell mennünk, mielőtt a hő eltorlaszolja az utat.
Készüljetek az útra!
Nem volt mindenkinek elegendő ennivaló, nem élték volna túl a telet.
- Küldj nekik krumplit! - Csak egyet.
Add oda nekik!
- Küldj még egyet! - Nem.
Nézd meg! Már így is felpüffedt a hasuk.
Egy fiatalember egy nap
talált egy lábas főtt burgonyát.
Csak evett és evett...
Hallucinál.
Felpüffedt a hasa.
A barátja azt mondta: "Vigyázz, belehalsz!"
És holtan rogyott össze egy krumplival a szájában.
Nagyon vékonyak, gyengék voltak a beleink.
Otthon nem volt munka.
Mielőtt leesett az első hó, a fél falu Franciaországba ment.
Kéményseprő, rongyos ember, lámpagyújtó, kőtörők...
Az olaszok mindenre jók voltak.
Hallgasd csak, mit írtak ebben a francia újságban!
"Az olasz munkás jellemzője, hogy rugalmasabb."
"Mindent meg tudunk vele csináltatni."
"Ezeknek a munkásoknak nincs önérzetük."
"Mindent kibírnak."
"Ha azt mondjuk, harangszóra menjenek, lehajtott fejjel szót fogadnak."
Milyen szép este!
Egy kicsit még éhes vagyok.
Vannak itt, akik dolgozni akarnak?
Igen.
Szeretsz sokáig aludni?
Nem.
Dohányzol?
Nem.
Vannak papírjaitok?
Vannak.
Van lapátotok és csákányotok?
Van.
Hajnalban visszajövök értetek.
Hihetetlen! Egyedül hagyták a gyerekeket?
A gyerekek Basses-Alpes-ba, Barcelonnette-be mentek.
Csütörtökönként ott tartották a gyerekvásárt.
Mindig volt 300-400 gyerek, 10-12 éves fiúk és lányok.
Délelőtt 10 órára kiürült a piac.
Minden gyereket bérbe adtak.
De hát ez szörnyű!
Igen.
De akkoriban ez így volt.
Nem tetszett Luiginak, de mindenki ezt csinálta.
Nesze, te bestia!
Antonio! Te hülye!
Szia, kislány!
Vigyázz magadra!
Sziasztok!
Szia, Luigi!
Sziasztok, gyerekek!
Hová mentek még?
Oda, ahol volt munka. Svájcba, Franciaországba.
Mintha a bennünket elválasztó hegyek nem is léteztek volna.
Még alagutat is ástak a Viso-hegy alatt,
a "Buco di Visó"-t.
Luigi is ott volt.
Nézd meg hátul a dobozban!
Megtaláltad?
Látod Luigit?
A kalapos az.
Azt mondtad, Luigit és a fivéreit felvették.
Mikor? És hová mentek?
1899-ben vagy 1900-ban történt.
A Simplon építkezésére fogadták fel őket.
Az a vasúti alagút, ami összeköti Olaszországot Svájccal.
Mit csinálsz, hogy ilyen állapotban van a zoknid?
Azt mondtad, a Simplon építésén dolgoztak?
Igen. A Simplon alagút
hatalmas építkezés volt.
Mielőtt átfúrták az alagutat, meg kellett építeni az utat.
Két teljes nap alatt értek fel a hegyre,
majd Luigi, Giuseppe és Antonio munkába álltak.
Ez azt jelzi, ebédidő van?
Robbantottak.
Legalább szólhattak volna.
- Persze. - Mi volt ez?
Fiatal vagy. Miért nem mész Amerikába?
Ott a fákon is dollár nő.
Luigi 20 éves volt, Giuseppe 18, Antonio 17.
Apám munkavezetőként dolgozott a Simplonon.
Néha felmentem hozzá az építkezésre.
Ott ismertem meg Luigit.
Első látásra tetszett.
A sors akarta így.
Apám és anyám nem nézték jó szemmel a házasságunkat.
Mivel Luigi a hegyekből jött, ők pedig a síkságról, sírtak.
"Ha legalább lentről lenne!"
"De fentről való!"
"Te is fent fogsz élni?"
Anyám sopánkodott:
"Semmi sincs. A semmiből fogsz híg levest főzni."
Egészségünkre!
Mindjárt szétrobban a hasam!!
Az összekuporgatott pénzünkből elmentünk Luigival az ékszerészhez.
Azt mondta: "Válassz, amit csak akarsz!"
Nem akartam túlzásba esni a választásnál,
gondolván a másnapra és a közös érdekre is.
Egy szép kétsoros aranylánc ezüst zsebórával.
És ez a karikagyűrű, ami mostanra teljesen elvékonyodott a munkától.
- Nézd! - Nagyon szép!
Farkaséhes vagyok!
Nem, majd az asztalnál pihensz.
Kész! Asztalhoz!
Asztalhoz!
Mindjárt!
Ma este paradicsomszószós gnocchit készítettem.
A parasztok évente egyszer jutottak pénzhez,
a munkásokat viszont hetente fizetik.
Az építkezés veszélyes.
Kövekkel tömték be a lyukakat.
Nem érünk rá. Munkára fizetnek.
Gyarapodott a család.
Most féltem.
- Ki ez? - Egy olasz.
Reggel óta az ötödik.
Dolgozni! Gyerünk, gyerünk!
- Élénkít ez a kávé! - Erősen élénkít!
Amikor kész lett az út, Luigi az alagútba ment dolgozni.
Néha még éjszaka is dolgoztak.
Kemény életük volt.
Rossz levegő, fojtogató hőség...
Ha forrásra bukkantak, a víz elárasztotta az alagutat.
Néha jéghideg, néha tűzforró víz.
Hogy csináljuk, Luigi?
Megmutatjuk nekik, hogyan dolgozunk otthon, Piemontban.
Örülni fog a mérnök.
Cesira ajándéka?
Így tiszta marad az ingujjad.
Így tisztább.
A lányunk ott született, Svájcban,
a Simplon-hegy lábánál.
Francia nevet akartunk adni neki.
Marie-Cécile-nek neveztük el.
De szép!
Gyere a papához, Marie-Cécile!
Mígnem egy nap vége lett a munkának.
Visszamegyünk Olaszországba, Ughetterába.
Bemutatom a családomat.
Olyan volt, mint a galamb, ami mindig visszamenne oda, ahonnan elindult.
Arturo!
Costanza!
Alcide!
Luigi!
Gyermekeim! Visszajöttetek?
Drága Luigi!
Cesira.
Marie-Cécile.
Costanza vagyok.
Ki ez?
Ő Luisa!
Luisa. Az apja elment Amerikába, az anyja pedig meghalt.
Befogadta a család.
Nem furcsa ez a Giuseppe?
Eleinte volt ennivalónk és egy kis félretett pénzünk.
Jutott élelem a tányérokra.
Nem játszunk az étellel!
És megosztjuk.
Csak be akartam köszönni. Minden rendben?
Az Úr legyen veletek.
És a te lelkeddel.
Tolvaj!
Egyedül Luigi tudta, hogy amit a pap mond, nem az égből jött.
Mindannyian munkához láttunk.
Ez volt a legfontosabb.
Méretre készült nadrág!
És magának, mama.
Szeret,
nem szeret.
Szeret,
nem szeret.
Szeret,
nem szeret.
Szeret.
Szeret!
Itt a posta!
De nem dolgoztak sokáig.
A postás azt mondta nekik, dicsőséget hoznak Olaszországnak.
Ciao, Luigi!
1911-ben elmentek a háborúba Afrikába.
Egy, kettő, három, négy...
Mit tudtunk mi mások háborújáról?
Semmit. Tudatlanok voltunk.
Azt mondták, nem nagy ügy, és gyorsan lerendezik.
Nem is figyeltek a tisztre, aki figyelmeztette őket.
Viccnek gondolták.
Szirakúzában hajókra terelték őket, mint az állatokat.
A csótányok és a bolhák szabályosan felfalták őket.
Egy tetves, beteg csordát tett partra a hajó Líbiában.
A férfiak munkáját pedig
el kellett végezni.
Vigyázz!
Giuseppina!
- Lassíts! - Segítség!
Ó, anyám!
Szegényke!
Orvost akartam hívni.
Nem, túl sokba kerül. El kell adnunk a tehenet.
Mindent a csontkovács csinált. Fogat húzott, helyére tette a csontokat.
Egyszerre volt orvos, sebész, minden.
Giuseppina nem lett jobban. Fájdalmai voltak.
Hátha a masca tud rá valamit.
A masca is közel volt a halálhoz, de nem bírt meghalni.
Azt akarta, valaki fogja meg a kezét, hogy átadhassa az erejét.
Nem, nem akarom!
Én sem akarom.
Cesira, fogd meg te a kezét!
Én sem akarom az erejét.
A masca meghalt.
Giuseppina is.
Amikor havazott, az emberek azt mondták:
"Boldogok azok, akiknek van kenyerük és puliszkájuk."
Telente kézzel kellett eltakarítanunk a havat.
Minden falu küldött önkénteseket, akik ingyen dolgoztak.
Még nincs itt az idő.
Az embereinkre gondolok.
Cesira, úgy szólt a dal, hogy "Tripoli, a szerelem szép földje,"
"Tripoli, elvarázsolt föld,"
"az ágyú hangjára olasz leszel."
Na, persze.
Homok a csajkádban, homok a leveses kondérban,
homok a szemedben, a levegőben, amit belélegzel.
Pár korty sós víz, hogy oltsd a szomjadat.
Ezrével lemészárolt beduinok.
Antonio!
Ezrével mészárolták az embereinket.
Mi voltunk az ismeretlen cél felé tartó emberek.
Papa! Papa...
Ida.
Nagyon szép!
Gyere a papához, Ida!
Antonio 19 éves volt.
Egy, kettő, három, négy, öt...
Figyeljetek, gyerekek!
Lesz még egy gyerekem.
Nem tudom, hogy fogom etetni.
Nem értem. Olaszul beszélj, Luigi!
Akkoriban az emberek szerettek találkozni.
Hagyomány volt az istállóban tartott összejövetel.
A nevetés és az éneklés nem került sokba.
Líbia után Giuseppe csak a szerelemről beszélt.
Minél előbb házasodni akart, és Luisa is.
Nem tudom, miből fogom etetni.
Giotto!
Hívj segítséget!
Hagyj békén!
Jól van, jövök.
Tolvaj!
Ja, te vagy az?
Irma.
De szép kisbaba!
Gyere a papához, Irma!
Ez nem komplett!
Posta!
Nem sokáig tartottak a szép napok.
1915-ben
a háború megint eljött az embereinkért.
Mindig a parasztokat küldték a háborúba.
Engedelmesek voltak, kevéssel is beérték.
Mind az akaratuk ellenére mentek el.
Sokan tönkretették az egészségüket, hogy ne kelljen menniük.
Dohánylevet ittak, furcsa dolgokat tettek a fülükbe.
Sokan bele is haltak.
Kicsit balra a Viso-hegytől van a völgyem.
Ott van a falum.
Ott vannak a gyerekeim.
Ott van Cesira.
Úgy dolgoztam, mint egy férfi.
Arra gondoltam,
ennek soha nem lesz vége.
Giuseppe! Mit csinálsz? Azonnal gyere vissza! Giuseppe!
A Giuseppének küldött leveleiben Luisa csupa hazugságot írt.
Azt írta, minden rendben, hogy jó volt a termés,
hogy könnyű a munka.
És Giuseppe egy halom más hazugsággal válaszolt neki.
A katonaélet maga a Paradicsom.
Húst eszünk, távol vagyunk a harcoktól.
Posta!
Cesira, a lövészárkokban
annyira szenvedünk, hogy már éhesek sem vagyunk. És nagyon félünk.
Úgy támadunk, mint a kecskék, amik rohannak sót nyalni.
Az emberek imádkozva ugrálnak ki a lövészárkokból.
Hullanak, mint a legyek.
Olyanok vagyunk, mint a vakondok.
Ez maga a pokol.
Giuseppe!
1918-ban a spanyol nátha több áldozatot szedett, mint a háború.
Ughetterában a fél családot elvitte a betegség.
Giuseppe 20 éves volt, amikor meghalt.
Mit mondhatnék?
Annyi mindenkit kellett elsiratnunk, hogy elfogytak a könnyeink.
Marie-Cécile!
Ida!
Irma!
Nino.
Nem ismerték meg.
Luigi négy hónapig nem tudott aludni.
Nino.
Szép név.
Mi tagadás, a háborúban egyesek meggazdagodtak.
Mi nem.
Semmink sem volt.
Cesira, menjünk el Amerikába!
Én a michigani bányában dolgozom, te pedig varrsz.
Ott a fákon is dollár nő. Csak el kell érnünk, és leszednünk.
Amerika!
Eladtuk a dupla aranyláncot és az ezüst zsebórát.
Vettünk egy varrógépet. A legjobbat.
Az első hajó elvitte a holminkat, mi a következővel mentünk.
Semmink sem maradt.
Az állomáson követtük az olaszokat, akik Ariege-be mentek dolgozni.
Letelepedtünk egy faluban a síkságon.
A gyerekek az iskolában ismerkedtek a francia nyelvvel.
Az első szavak, amiket megtanultak,
a "rohadt makaróni gyerek" volt.
Itt repül a kismadár!
Foglaljuk össze: akkoriban hány gyereketek is volt Luigival?
- Marie-Cécile Svájcban... - Ida, Irma és Nino Olaszországban.
És Franciaországban született még három.
Francia neveket adtunk nekik:
Marcelle, Vincent, az apád és René.
És azt mondta neki:
"Hallgassatok ide, boszorkányok! Megbocsátok,"
"de esküdjetek meg, hogy soha többé nem bántotok"
"se engem,"
"se a leszármazottaimat."
"Vagy mindegyikőtöket forró vízbe doblak."
Még egy mesét, papa! Ijesztőt!
Akkoriban a boszorkányok...
Annyit bizton állíthatok, hogy Luigi boldog volt.
Elmehetsz.
A következőt!
Olasz vagy?
Igen.
- Vannak papírjaid? - Vannak.
- Beszélsz franciául? - Igen.
- Tudsz falat építeni? - Igen.
Mutasd meg!
Kőműves leszel.
A következőt!
Itt repül a kismadár!
Mi történt?
Nino! Marcelle! Nem hagynátok abba?
Ne!
Alain, foglalkoznál az apáddal?
Tessék, papa! A vakolókanállal játssz kőművest, és nyugodj meg!
Franciaországnak sok munkásra volt szüksége.
Az olaszok nagyon keresettek voltak.
Ezt írták az újságok:
"Minden vagy majdnem minden olasz munkás kis alpesi falvakból jött."
"Hozzá vannak szokva a magaslathoz, a hideghez, a jeges szélhez."
"Az olasz munkásokat nem nagyon, vagy egyáltalán nem érdekli a politika."
Politika? Csak arról beszéltek az építkezéseken.
Kezdett gyökeret verni a fasizmus.
Az olasz falvakban minden semmirekellő becsvágyból vagy önös érdekből
fasiszta lett.
Tetszett nekik, hogy parancsolgathatnak.
Tél közepén gyújtották fel a házamat.
Nézzétek, mit műveltek az arcommal!
Mindenemet ellopták.
Pont a rendőrök viselkednek így.
- Jól vagytok, fiúk? - Jól.
Luigi az összes többi munkással barakkokban lakott,
amiket az építkezés előtt húztak fel.
Az igazgatóság szerint masszív, biztonságos épületek voltak,
amik védték a munkásokat a széltől és a hidegtől.
Franciaországnak áramra volt szüksége a gyárakhoz.
A régióban
az Izourt-duzzasztó volt a fejlesztés központi eleme.
Ughetto!
Nincs elég munkás. Tudsz szerezni?
Ha akarod, Olaszországban tudok.
Elleneztem. Nem akartam, hogy elmenjen.
Féltem, hogy a fasiszták megverik, bebörtönzik és megölik.
A fasizmus elől menekülő olaszt, aki Franciaországban akart dolgozni...
Luigi minden utcasarkon talált.
Mindenkit felvett, akit tudott.
Szia, Luigi!
Azután felment a faluba.
Gazdag lettél, fiam.
Ughetterában volt egy fasiszta, egy szemét,
egy erőszakos ember, aki miatt a rettegés volt az úr.
Ugyanúgy kiszolgálta magát, mint a pap.
Nyugalom, Luigi!
A fasizmus nem csak a ricinusolajról és a furkósbotról szól.
Nézd, papa!
Nézd, milyen földem van!
Nagyon jó!
Talán ekkor láttam utoljára az apámat.
Nem tudtam, hogy köszönjek el tőle.
A fasiszta, az a szemét,
bement Giuseppe házába, hogy megerőszakolja Luisát.
Halkan! Halkan!
Rohadék!
Mit műveltél?
Rejtsd el ezt a puskát! Velem jössz Franciaországba.
Átkozott!
Másnap reggel Ughetterában
a fasiszta párt két tisztje nyomozásba kezdett.
Papírból vannak a falak.
Csak egy játék.
Ricinusolaj?
Nincs arra szükségük.
Itt mindenki bolond.
Segítsék! Bent ragadtam!
Menjünk!
Ahogy mentek, azt mondták:
"A párt nem szereti, ha a polgárok elkezdenek embereket ölni."
"Jobban tetszik nekik, ha egyszerű vadászbalesetben hal meg valaki."
"Úgy az Úr hibája, és mindenki örül."
Veszélyes!
Megmenekültünk!
Éljen a szabadság!
Tudtok falat építeni?
Mutassátok meg!
Mind a ketten munkások lesztek.
Luigi, te leszel a munkavezető.
Hogy felvegyék, volt, aki ajándékkal próbálta lekenyerezni.
Ha elfogadom az ajándékodat, neked adjak munkát,
a többieknek meg ne?
Fogd a nyuladat és menj el!
Az első munkavezetői fizetését ajándékokra költötte.
Itt repül a kismadár!
Hazudós! Nincs is madár.
Eljött az orvos,
és azt mondta: "Nem kell aggódni, csak egy csúnya láz. Majd elmúlik."
Miért sírsz, Cesira?
Ida miatt?
Épp csak 17 éves volt.
Fasiszta apácák jártak az építkezésre, ahol propagandával tömték
az olasz munkások fejét.
Azt mondták, Mussolini nevében
mindennél jobban kell szeretni Olaszországot.
Az egyik azt mondta Luiginak:
"Ne felejtsd el, hogy Mussolini kenyerén nőttél fel!"
Piemonti vagyok.
Olaszország Mussolini hazája, de engem Franciaország táplál.
Ezért Franciaország nekem drágább, mint Olaszország.
- Ida halála, - Munkára!
a fasiszta apácák az építkezésen... Luigi nem bírta tovább.
Olvastuk az újságban, hogy nagy építkezés kezdődik Genissiat-ban.
Hát elmentünk.
Sokszor indultunk már útnak Luigival.
De ez most más volt.
Luigi nem beszélt, de tudtam, hogy nem megyünk vissza Olaszországba.
És tudtam, hogy ő is tudja.
KUTYÁKNAK ÉS OLASZOKNAK TILOS
Miért írták ezt ide, papa?
Miért? Miért...
Mert félnek, hogy a kutyák megharapják az olaszokat, érted?
Ezért kérik, hogy ne menjünk be.
Hogy ne harapjanak meg.
De mi, olaszok nem félünk a kutyáktól.
Szeretjük a kutyákat.
Gyertek, gyerekek, menjünk!
Még hosszú út áll előttünk.
Kibéreltünk egy házat a genissiat-i építkezés közelében.
A félretett pénzünkből
megvettük a körülötte lévő földeket.
Föld...
Ami csak a miénk.
Franciaország vidám volt,
ünnepelték a Népfront győzelmét.
A földünket Paradicsomnak neveztük el.
Nem azért, mert az volt, hanem mert azzá kellett válnia.
Eleget szenvedtünk már.
Gyerekek, ehhez nem nyúlunk.
Ez az óra a ház lelke.
Asztalhoz!
Luigi valóra váltotta az álmát.
Tulajdonos lett.
"Padrone".
Cesira, mi lenne, ha főznél nekünk olyan finom rizottót?
Látni a gátat!
Gyere le onnan, te hülye! Leesel.
Fogd be, hülye makaróni gyerek!
Te vagy makaróni.
Én itt születtem.
A külvárosokban a nap eseménye
Hogy elindul a Grand Tour de France végre.
Miközben csodáljuk a versenyt
Mindenki annak drukkolhat, aki neki kedvenc
De a versenyzők keményen küzdenek
Szívükben remélik, hogy győznek...
- Hirtelen hogy megnőtt az apám! - A puliszka.
Úgy ette, mint a kenyeret.
Egy kicsit jobbra!
Egy kicsit balra!
Lassan engedd le!
Fordítsd meg!
Mit akarsz?
Fordítsd meg! Fordítva!
Luiginak sikerült felvetetnie Vincent-t az építkezésre.
Miért nem fordítja meg?
Mit mond?
Vincent még csak 16 éves volt.
Mit akarsz?
Ezek az olaszok...
Így.
Eddig miért nem mondtad?
12-es kulcs!
Jól szorítsd rá!
Franciakulcs!
Tegyél rá alátétet, hogy jó erősen tartson.
Kalapács!
- Nincs nálam. - Nálam van. Tessék.
Marcelle, Irma, Marie-Cécile! Gyertek be!
Nézd, mama, milyen jól megőröltük a kávét!
Senki sem látta a puliszkás fazekamat?
Ki vette el a puliszkás fazekamat?
Ha majd megénekeljük
A cseresznyék idejét...
Ez a Vincent!
Olyan a keze, mint egy szerszámosláda.
Mit csinálsz, Vincent?
Este meglátod.
Felkészültetek?
Igen. Mehet!
Olvasni akarok.
Menjetek odébb, gnocchit akarok csinálni!
Hahó! Van itt valaki?
Hagyhattak volna nekem valamit enni.
A lányok felnőttek.
Elérték a kort, amikor párt kellett választaniuk.
Hirtelen nagyon üresnek tűnt a ház.
Mi az? Már szabad játszani az ennivalóval?
Caussonnak hívják a bajnokot.
Kapcsolunk be neked zenét.
Szép zenét.
Nem szeretem, amikor így önállósítja magát.
Most, amikor eldől Európa sorsa,
Franciaország azon gyermekein keresztül szól hozzánk,
akik elfogadták, hogy ha kell, hajlandóak a legnagyobb áldozatra is.
- Háború lesz? - Nem.
Épp elég háború volt már. Majd elrendezik.
Sok ezer társunkkal együtt 1939. június 18-án
sietve honosítottak minket.
Most már franciák voltunk.
Luigiból Louis lett.
Nino! Neked jött.
Gérard?
Nino!
Nem, Gérard vagyok.
Ninónak hetekig gyógyult a sérülése.
Katonáink és az egész francia nép...
Nino!
Teltek-múltak a hetek, de Nino állapota nem javult.
23 éves volt.
Genissiat a szabad és a megszállt terület határán volt.
Vincent a kötelező németországi munka elől illegalitásba vonult,
beállt az ellenállók közé.
Ha elkapnak, neked annyi. Csak ki kell biztosítanod.
Én is harcolni akarok.
Menj pedálozni!
Ha a katona-anyák tudnák, ha egy percet is átéltek volna a háborúból,
saját kezükkel ölnék meg a fasisztákat, a németeket...
Megfojtanák őket.
Itt London beszél.
De előbb hallgassanak meg néhány személyes üzenetet.
"Gabrielle, őrizd a névtelenséget,"
"ölel a félkarú ember."
1940. június 10-én
Olaszország hadat üzent Franciaországnak.
A fasiszták megszálltak négy francia megyét.
Ahogy közeledtek a Paradicsom felé,
majd' megszakadt a szívünk.
A francia kormány,
miután kezdeményezte a fegyverletételt,
immár ismeri az ellenség által diktált feltételeket.
A feltételekből következően
Franciaország területe
Németország és Olaszország ellenőrzése alá kerülne.
Vincent!
Megtámadtuk a Nestlé gyárat. A ládákra az volt írva: "München".
Nem jöttünk zavarba, hogy ellopjuk.
Főztem neked finom puliszkát.
Vincent! Bújj el a pincébe!
Félre az útból!
Terroristákat rejtegetnek?
Itt van világítás?
Ki az?
Falhoz!
Gyerünk!
Senki ne mozduljon!
Mi ez?
A franciák fegyelmezetlenek.
Nézd már, mennyi mindent halmoztak fel!
Még visszajövünk.
Jönnek az olasz repülők!
René!
Vasárnap van ma
Végre, szép mama
Tessék, fehér rózsák neked
Amit annyira szeretsz
Ha majd nagy leszek
Veszek az árustól neked
Megveszem az összes fehér rózsát
Neked, szép mama.
Egy este
Luigi gombócot érzett a hasában.
Szép kezed van, kicsim.
Luigi, az olasz nagyapám 1942. szeptember 6-án halt meg.
63 éves volt.
A Paradicsomban temették el.
Így ért véget az olasz történetünk.
Cesira francia városról francia városra kísért minket.
Vincent, az apám, Jeanne-t vette feleségül. A háború alatt találkoztak.
Belépett a szakszervezetbe,
és építkezésről építkezésre vándorolt, mint vándormunkás.
Mi, a gyerekek már egy virágzó Franciaországban születtünk,
amely buzgón építette újjá magát.
Ez egy autókkal, mosógépekkel, kenyérpirítókkal, műanyag asztalokkal,
televíziókészülékekkel és yeye énekesekkel teli Franciaország volt.
Cesira! Nem hiányzik Olaszország?
Tudod, nem egy országból jövünk,
hanem a gyermekkorunkból.
Amikor Cesira érezte, hogy közel a vég,
vissza akart menni a Paradicsomba.
Cesira 1962. augusztus 11-én halt meg.
76 éves volt.
A nagyapám szerszámait simogatva
apám mozdulataira ismertem rá.
Magyar szöveg: Szabó Anita Iyuno