Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
INTERZIS CÂINILOR SAU ITALIENILOR
Tata era un muncitor imigrant.
La fiecare patru ani, era detaşat la alt şantier.
De fiecare dată, trebuia să ne mutăm.
Detestam toate mutările astea.
Ajungând din nou într-un oraş necunoscut,
mă încuiam în camera mea în semn de protest.
Singurii mei prieteni
erau argila, adezivul, foarfecele şi creionul.
Ce o să faci în continuare ?
Lucruri care pot fi făcute cu mâinile mele. Poate merg la o şcoală de arte.
Arta nu e pentru noi.
Ia-ţi o slujbă la poştă şi pictează duminica.
Trebuie să-ţi foloseşti mintea, nu mâinile.
Când eram copil, mâinile tatălui meu mă fascinau.
Modela caşcavalul,
transformându-l în vulpi, păsări sau în fluturi.
Azi, simt magia acestor forme, în mâinile mele,
spunând o poveste,
o poveste întâmplată foarte departe.
Tata obişnuia să spună că, în Italia, e un sat numit Ughettera.
Toţi de acolo aveau nume ca ale noastre.
Ughettera, ţinutul Ughetto.
Totul a început aici, în umbra Muntelui Viso.
Bunicul şi bunica mea au locuit într-o casă ca asta.
Azi, acoperişurile caselor ţăranilor s-au prăbuşit.
Copacii au înflorit în locurile unde munceau ei.
Ce s-a întâmplat ?
Aş vrea să-l fi cunoscut pe bunicul meu, Luigi.
Bunica mea Cesira era o figură cunoscută.
Mi-o amintesc pe doamna îmbrăcată în negru, căreia îi spuneam bunică.
Văzându-i vechea casă,
am înţeles că înainte să ajungă bunică,
era o fată numită Cesira,
tânără şi frumoasă.
Era dorită şi iubită.
Ce eşarfă frumoasă !
În Ughettera,
mi-au spus că femeile Piedmontese purtau şorţuri şi fuste la slujbă.
Ai fost în Ughettera ?
N-a mai rămas nimic acolo.
Ţi-am adus tot ce am găsit.
În principal, voiai pământ, nu ?
Pământul însemna totul.
Pământul ne ţinea în viaţă.
Voiam mult să avem pământ.
Făceam sacrificii mari ca să cumpărăm pământ.
În Ughettera, nu era foarte mult pământ.
Terenurile abrupte erau stâncoase.
Şi Luigi ? El cum era ?
Luigi...
Era un bărbat chipeş.
Solid.
Puternic.
Cu mâini frumoase.
În acele zile, oamenii săraci nu erau amărâţi.
Nu cerşeau bani.
Trăiau modest şi erau satisfăcuţi.
Antonio, vino !
Trezeşte-te !
Giuseppe !
Luigi era al doilea născut din cei 11 copii.
Tată, trezeşte-te !
Haide, mamă !
11 copii ?
Erau copii peste tot.
Pământul ăsta e bun. Ai putea să-l mănânci.
Copiii avea picioarele scrijelite de la căţăratul în copaci, după cuiburi.
Doar aşa aveai parte de puţină carne.
Acasă, să-i primim pe oamenii la care ţineam,
pregăteam cafea.
Cafeaua ta e tare !
Ai mâini ca Luigi.
Uimitor, Luigi !
E bun !
Dar ce mâncaţi ?
În Ughettera,
mâncau ce aveau.
Mama făcea mămăligă cu lapte,
iar tatăl îi obliga s-o mănânce cu furculiţa,
ca să se scurgă laptele.
Dar aşa era în trecut.
De ce vrei să ştii ?
Am vrut să mă duc în Italia cu tata,
să aflu lucruri despre Ughettera, despre viaţa voastră, poveşti...
Întreabă-mă pe mine.
Copiii mergeau la şcoală ?
Şcoala începea după ce se termina munca la câmp.
Trebuie să măturăm !
Calmaţi-vă, copii !
Nici Luigi n-a mers la şcoală ?
Antonio, imbecilule !
Uneori a mers.
Ştia puţin să scrie, pe documentele oficiale.
Dar era dornic să înveţe.
L-am învăţat primele cuvinte în franceză.
Construiesc casa ?
O să facem o casă mare şi solidă !
Sigur !
Acasă, locuiam cu toţii într-o singură cameră.
Dormeam tot anul într-un hambar.
Da, aici oamenii se nasc, trăiesc şi mor în grajduri.
Primarul sau preotul nu vă ajutau ?
Preotul...
Ca să fie în graţiile preotului, oamenii îi dădeau o parte din recoltă.
Nici un preot n-a murit de foame în Ughettera, crede-mă.
Suceşte manivela de sub masă.
Adevărul este că preoţii au condus mereu satele noastre.
Dacă nu-ţi binecuvânta casa, susţinea că nu crezi în Dumnezeu.
Dacă erai femeie, le spunea oamenilor că eşti vrăjitoare, că eşti "masca".
Iar oamenii îl credeau.
Se temeau de "masca".
Sătenii le respingeau pe bătrânele sărmane.
Condiţia lor era mizerabilă.
Femeile masca erau învinuite de orice nenorocire: furtuni, grindină,
recolte rele, boli, accidente,
copii care mureau... Totul din vina lor.
Preotul îi lăsa pe oameni să bârfească. Sigur ! Încuraja superstiţia.
Ce ai găsit, Giuseppe ?
Priveşte !
O mandolină.
Dansează, dansează, dansează !
Veniţi să vedeţi !
Dansează, dansează !
Haide, dansează !
Dansează, dansează, dansează !
- E o vacă reală ? - Nu, nu e reală !
E durdulie !
O vacă ce nu dă lapte !
Unde ai găsit-o, Luigi ?
În cutie.
Vacă, dă-ne lapte.
Dar e o jucărie !
Domnul fie alături de noi !
Şi cu spiritul Tău !
Nu ne descurcăm peste iarnă.
O să murim de foame. Avem ca hrană doar castane.
Trebuie să plecăm înainte ca zăpada să blocheze trecătoarea.
Pregătiţi-vă de plecare !
N-au hrană pentru toţi, iar iarna se apropie.
- Trimite-le cartofi. - Doar unul, atunci.
Poftim, să-l ia.
- Să le mai dăm unul ? - Nu.
Uite, au deja burţile mari !
Într-o zi, un tânăr
a găsit o oală plină cu cartofi fierţi.
A mâncat mult.
Halucinează !
Avea stomacul umflat.
Prietenul lui l-a avertizat: "Ai grijă ! O să mori."
Şi aşa a fost, a murit cu un cartof în gură.
Toţi avem pântece subţiri şi fragile.
Acasă nu aveam slujbe.
În fiecare iarnă înainte să ningă, jumătate din populaţie pleca în Franţa.
Coşari, negustori de haine vechi, electricieni, cizmari...
Italienii făceau cele mai grele munci.
Uite ce scrie în ziarul ăsta francez:
"Flexibilitatea e o caracteristică a muncitorului italian."
"Putem să-l punem să facă ce vrem noi."
"Muncitorii ăştia nu au demnitate."
"Ei suportă orice."
"Dacă li se spune să muncească în pauze, ei se supun, înclină capul."
Ce seară frumoasă !
Încă mi-e puţin foame.
Vrea vreunul dintre voi să muncească ?
Da.
Aţi dormit până târziu ?
Nu.
Fumaţi ?
Nu.
Aveţi acte ?
Da.
Aveţi lopeţi şi cazmale ?
Da.
Fiţi gata mâine, la prima oră.
Imposibil ! Ce facem cu copiii ?
Copiii au plecat la Barcelonnette, în Basses-Alpes.
Pentru piaţa săptămânală de copii.
Erau mereu 300 sau 400 de băieţi şi fete acolo, de 10 sau 12 ani.
Pe la 10:00 a.m., piaţa devenea pustie.
Copiii erau toţi luaţi.
Dar e oribil !
Da.
Dar aşa era.
Lui Luigi nu-i plăcea, dar toţi făceau asta.
Poftim, bestie !
Antonio ! Imbecilule !
Adio, micuţo !
Ai grijă de tine.
La revedere !
La revedere, Luigi !
La revedere, copii !
Unde s-au dus ?
Unde găseau să muncească. În Elveţia, Franţa...
De parcă nu erau munţi între noi.
Au săpat un tunel în Muntele Viso, "Buco di Viso."
Luigi era acolo.
Uită-te în cutia din spate.
Ai găsit-o ?
Îl vezi pe Luigi ?
Cel cu pălărie !
Mi-ai spus că cei trei fraţi au găsit slujbe.
Dar când şi unde ?
A fost în anii 1899-1900.
Au fost angajaţi la şantierul Simplon.
Un tunel feroviar între Italia şi Elveţia.
Ce faci de ai găurile astea în ciorapi ?
Ai spus că lucrează la Simplon ?
Da, tunelul Simplon era un proiect enorm.
Înainte să sape tunelul, trebuiau să construiască drumul.
După două zile de urcat pe munte,
Luigi, Giuseppe şi Antonio au început munca.
E sirena pentru pauza de masă ?
Italienii au fost aruncaţi în aer !
Puteau să ne avertizeze.
- Sigur. - Ce a fost asta ?
De ce n-ai plecat în America ?
Unde dolarii cresc în copaci ?
Luigi avea 20 de ani, Giuseppe, 18, Antonio, 17.
Tata lucra la Simplon ca maistru.
Uneori mă duceam să-l văd.
Acolo l-am cunoscut pe Luigi.
L-am plăcut imediat cum l-am văzut.
A fost soarta...
Părinţii mei n-au aprobat căsătoria noastră.
Pentru că Luigi era de la munte, iar ei erau de la câmpie, au plâns:
"Dacă era de aici..."
"Dar el e de la munte !"
"O să te duci să locuieşti acolo ?"
Mama s-a lamentat:
"Neavând nimic, o să faci o supă săracă."
Noroc tuturor !
O să-mi explodeze stomacul !
Cu toate economiile noastre, am fost cu Luigi la bijutier.
Mi-a spus: "Alege ce vrei."
Am ales ceva modest,
gândindu-mă la viitor şi la interesul nostru comun.
Un lanţ frumos de aur, cu un ceas de buzunar, de argint.
Şi verigheta asta de aur, subţire şi uzată acum de atâta muncă.
- Priveşte ! - E frumoasă.
Mi-e o foame de lup !
O să vă odihniţi la masă !
Masa e gata. E timpul să mâncaţi !
Masa e gata !
E gata !
În seara asta, v-am pregătit găluşte cu sos de roşii.
Fermierul câştigă bani o dată pe an,
dar muncitorul e plătit săptămânal.
Munca în construcţii e periculoasă.
Au umplut gările cu pietre.
Se grăbesc. Sunt plătiţi la lucrare.
Familia creştea.
Acum mă temeam.
- Cine a fost rănit ? - Un italian.
Al cincilea, în dimineaţa asta.
Treceţi la muncă, grăbiţi-vă !
- Cafeaua asta te trezeşte ! - E tare !
Când drumul a fost terminat, Luigi a început munca la tunel.
Uneori lucrau şi noaptea.
O viaţă grea.
Aerul era rarefiat, căldura era sufocantă.
Când dădeau de izvoare, tunelul se inunda.
Apa putea fi foarte rece sau putea fi fierbinte...
Cum facem, Luigi ?
O să le arătăm cum lucrăm noi în Piedmont.
Inginerul va fi fericit.
E un cadou de la Cesira ?
Ne păstrează curate mânecile.
E curată.
Fata noastră s-a născut acolo, în Elveţia,
la baza Muntelui Simplon.
Am vrut să-i dăm un nume franţuzesc.
Am numit-o Marie-Cecile.
Ce frumoasă este !
Vino la tata, Marie-Cecile.
Într-o zi, munca s-a terminat.
O să ne întoarcem în Italia, la Ughettera.
O să te prezint familiei mele.
Luigi era unul din cei care se întorc mereu acasă.
Arturo !
Costanza !
Alcide !
Luigi !
Copiii mei ! V-aţi întors !
Dragul meu Luigi !
Cesira.
Marie-Cecile.
Mă numesc Costanza.
Ea cine este ?
E Luisa !
Luisa. Tatăl ei a plecat în America, iar mama ei a murit.
Ei au adoptat-o.
Giuseppe se poartă ciudat.
La început, aveam mâncare şi ne-au rămas nişte bani.
Puteam spune că farfuriile erau pline.
Nu ne jucăm cu mâncarea.
Şi o împărţim.
Am venit să vă salut. Totul e în ordine ?
Domnul fie alături de noi !
Şi cu spiritul Tău.
Hoţul ăla !
Luigi a fost singurul care a înţeles cine e preotul.
Noi trebuia să muncim cu toţii.
Ăsta era cel mai important lucru.
Pantaloni făcuţi la comandă !
Pentru tine, mamă.
Mă iubeşte,
nu mă iubeşte...
Mă iubeşte,
nu mă iubeşte...
Mă iubeşte,
nu mă iubeşte...
Mă iubeşte.
Mă iubeşte !
Poşta !
Dar n-au lucrat mult timp.
Poştaşul a citit scrisoarea: "O pagină glorioasă pentru Italia."
La revedere, Luigi !
În 1911, au plecat la război în Africa.
1, 2, 3, 4...
Ce ştiam noi despre război ?
Nimic ! Eram ignoranţi.
Au spus că e un lucru mărunt şi că se va termina repede.
Un ofiţer i-a avertizat, dar ei n-au ascultat.
Au crezut că e o glumă.
În Siracuza, au fost îmbarcaţi într-un vas vezi, precum vitele.
Gândacii şi păduchii au năvălit pe ei şi i-au devorat.
Vasul a dus în Libia o ceată de slăbiţi, plini de păduchi.
Acasă, munca bărbătească trebuia să fie făcută.
- Atenţie ! - Giuseppina !
- Mai încet ! - Ajutaţi-mă !
Doamne !
Biata de tine !
Am vrut să chem doctorul.
Nu, costă prea mult. Vom fi nevoiţi să vindem vaca.
În Ughettera, vraciul scotea dinţi şi fixa fracturi.
Era doctor, chirurg, totul.
Giuseppina nu se simţea bine. Avea dureri.
Poate masca avea un leac.
Masca era şi ea pe moarte, dar nu putea să moară
până cineva n-o prindea de mână şi îi moştenea puterea.
Nu, nu vreau puterea ei !
Nici eu !
Cesira, ia-o tu de mână !
Nici eu nu vreau puterea ei.
Masca a murit.
La fel şi Giuseppina.
Când a venit zăpada, lumea spunea:
"Fericiţi sunt cei ce au pâine şi mămăligă."
În fiecare an, trebuia să deszăpezim drumul.
Toate satele trimiteau voluntari pentru asta.
Nu e momentul potrivit.
Mă gândesc la bărbaţii noştri.
Cesira, cântecul spunea: "Tripoli, frumos pământ al dragostei,"
"Tripoli, ţinut fermecat,"
"Vei fi italian prin forţa tunului."
Nu se poate !
Era nisip în bolurile de ciorbă,
nisip în ochii noştri şi în aerul pe care îl respirăm.
Singura apă de băut era sălcie.
Beduinii au fost masacraţi.
Antonio !
Oamenii noştri au fost măcelăriţi cu miile.
Noi eram cei dintr-o destinaţie necunoscută.
Tată !
Ida.
E atât de frumoasă !
Vino la tati, Ida !
Antonio avea 19 ani.
1, 2, 3, 4, 5...
Atenţie, copii !
O să am alt copil.
Nu ştiu cum o să-l hrănim.
Nu înţeleg ! Vorbeşte italiană, Luigi.
În zilele alea, oamenilor le plăcea să se întâlnească.
Era un lucru obişnuit să petreci în hambar.
Râsul şi cântatul nu costau mult.
După Libia, Giuseppe vorbea doar de dragoste.
El şi Luisa se grăbeau să se căsătorească.
Cum o să hrănesc alt copil ?
Giotto !
Cheamă ajutoare !
Lasă-mă în pace !
Bine, plec !
Stop, hoţule !
Tu eşti.
Irma.
Ce copil frumos !
Vino la tati, Irma.
Bărbatul ăsta e nebun !
Poşta !
Vremurile bune n-au durat mult.
În 1915, războiul ne-a luat din nou oamenii.
Mereu fermierii erau trimişi la război.
Ei erau obedienţi şi uşor de satisfăcut.
Dar nu avea tragere de inimă.
Mulţi s-au îmbolnăvit intenţionat, să evite războiul.
Beau ceai de tutun şi-şi puneau lucruri ciudate în urechi.
Mulţi mureau din cauza asta.
Valea mea e lângă Muntele Viso.
Satul meu e acolo,
la fel şi copiii mei.
Cesira e acolo.
Am muncit ca un bărbat.
Îmi spuneam:
"N-o să se termine niciodată."
Giuseppe ! Ce faci ? Întoarce-te aici, Giuseppe !
Scriindu-i lui Giuseppe, Luisa umplea scrisoarea cu minciuni.
Îi spunea că suntem bine, că recolta era îmbelşugată,
că munca era uşoară.
Şi Giuseppe i-a răspuns cu alte minciuni.
Viaţa de soldat e paradis.
Consumăm carne. Suntem departe de lupte.
Poşta !
Cesira, în tranşee,
suntem atât de ocupaţi, că nu ne mai e foame.
Am plecat la un asalt, precum caprele la lins sare.
Oamenii săreau peste tranşee recitând rugăciuni.
Mor ca muştele.
Trăim în subteran precum cârtiţele.
E iadul întruchipat.
Giuseppe !
În 1918, epidemia de gripă spaniolă a ucis mai mulţi oameni decât războiul.
În Ughettera, jumătate din familie a fost decimată de boală.
Giuseppe avea 20 de ani când el a murit.
Ce pot să spun ?
Aveam atâţi oameni de jelit, încât ne secaseră lacrimile.
Marie-Cecile !
Ida !
Irma !
Nino.
Copiii nu ştiau cine este.
Luigi n-a putut să doarmă timp de patru luni.
Nino.
E un nume frumos.
Trebuie spus că unii s-au îmbogăţit în timpul războiului.
Nu şi noi.
Noi eram faliţi.
Cesira, să mergem în America.
Eu o să lucrez în minele din Michigan, iar tu poţi să coşi.
Acolo, dolarii cresc în copaci. Putem doar să-i culegem.
America !
A Merica !
Am vândut lanţul de aur şi ceasul de buzunar de argint.
Am cumpărat o maşină de cusut. Cea mai bună.
Prima navă a plecat cu bagajele noastre. Noi ne îmbarcam în a doua.
Nu mai aveam nimic.
Am luat trenul cu nişte italieni care plecau să lucreze în Ariege.
Ne-am stabilit într-un sat.
Copiii au descoperit franceza la şcoală.
Primele cuvinte învăţate
au fost: "Macaronari nemernici."
Fiţi atenţi !
Ca să înţeleg... Câţi copii aveai atunci ?
- Marie-Cecile în Elveţia... - Ida, Irma şi Nino în Italia.
În Franţa, am mai avut trei.
Le-am dat nume franţuzeşti:
Marcelle, Vincent, tatăl tău, şi Rene.
Şi a spus: "Ascultă-mă, vrăjitoare ! Te iert.
"Dar îţi jur că n-o să ne faci niciun rău,"
"nici mie nici urmaşilor mei."
"Altfel o să te scufund în apă fiartă !"
Spune-ne altă poveste, tată ! Una înfricoşătoare.
Atunci, vrăjitoarele...
Puteam să spun că Luigi era fericit.
Trebuie să pleci.
Următorul.
Italian ?
Da.
- Ai acte ? - Da.
- Vorbeşti franceză ? - Da.
- Poţi să construieşti un zid ? - Da.
Arată-mi !
Vei fi zidar.
Următorul.
Fii atent !
Ce s-a întâmplat ?
Nino, Marcelle ! Încetaţi imediat.
Nu !
Alain, poţi să ai grijă de tatăl tău ?
Poftim, tată. Joacă-te de-a zidarul cu mistria şi calmează-te.
Franţa avea nevoie de muncitori.
Italienii aveau mare căutare. Uite ce scria în ziare:
"Aproape toţi muncitorii italieni vin din satele mici din Alpi."
"Sunt obişnuiţi cu şantierele la mare înălţime, cu frigul, cu vântul rece."
"Echipele de muncitori italiene nu sunt interesate de politică."
Politică ? Doar despre asta vorbeau pe şantiere.
Fascismul prindea rădăcini.
În satele italiene, toţi mârşavii, prin ambiţie sau interes, au devenit fascişti.
Era convenabil pentru ei să dea ordine.
Mi-au incendiat casa în toiul iernii.
Uite ce lovitură am luat în cap !
Mi-au furat totul.
Poliţiştii se comportă aşa !
- Bună dimineaţa, băieţi ! - Bună dimineaţa !
Luigi şi alţi muncitori au fost cazaţi în barăci pe şantier,
construite înainte să înceapă lucrarea.
Conform conducerii, astea erau construcţii solide,
ca să-i protejeze pe muncitori de vânt şi frig.
Fabricile din Franţa aveau nevoie de electricitate.
În sud-vest,
Barajul Izourt trebuia să fie o capodoperă arhitecturală.
Ughetto !
Avem nevoie de muncitori. Poţi să găseşti câţiva ?
În Italia, dacă vrei, pot.
M-am împotrivit. N-am vrut să plece.
Mă temeam că fasciştii îl bat, îl închid sau îl ucid...
În Italia, oamenii voiau să fugă de fascism şi să lucreze în Franţa.
Luigi i-a găsit peste tot.
A recrutat pe cine a putut.
Bună, Luigi !
Apoi s-a dus acasă.
Eşti bogat, fiule !
În Ughettera, era un fascist, un nemernic,
un om violent, care teroriza populaţia.
Se servea singur, cum făcea preotul.
Stai, Luigi !
Fascismul nu se rezumă la uleiul de ricin şi la bâtă.
Uite, tată !
Uită-te la mâna mea.
Foarte bine !
A fost ultima oară când l-am văzut pe tatăl meu.
N-am ştiut să-mi iau adio de la el.
Fascistul, nemernicul, s-a dus acasă la Giuseppe s-o violeze pe Luisa.
Încet.
Nemernicule !
Ce ai făcut ?
Ascunde arma. Vino cu mine în Franţa.
Să ajungi în iad !
Dimineaţa, în Ughettera, doi fascişti s-au dus să ancheteze cazul.
Zidurile sunt făcute din carton.
E doar o jucărie !
- Ulei de ricin ? - Nu le trebuie.
Toţi sunt nebuni aici.
Ajutor, sunt încuiată aici !
Să mergem !
Plecând, au spus:
"Partidului nu-i place când cetăţenii încep să ucidă oamenii."
"Preferă să-i vadă murind la un accident simplu de vânătoare."
"E vina Domnului şi toţi sunt fericiţi."
E periculos.
Luaţi armele !
Suntem în siguranţă !
Libertate !
Poţi să construieşti un zid ?
Arată-mi !
Amândoi o să munciţi aici.
Luigi, tu o să fii maistru.
Ca să fie angajaţi, unii voiau să-i ofere cadouri.
Tu. Dacă iau cadoul tău, ar trebui să te angajez şi nu pe ceilalţi ?
Ia-ţi iepurele şi pleacă.
A cheltuit prima lui plată ca maistru pe cadouri.
Atenţie !
De ce să fiu atent ?
A venit doctorul.
A spus: "Nu vă faceţi griji, e o febră simplă. O să-i treacă."
Cesira, de ce plângi ?
Din cauza Idei ?
Avea 17 ani.
Călugăriţele fasciste vizitau locul ca să facă propagandă
printre muncitorii italieni.
Spuneau că, în numele lui Mussolini,
trebuie să iubeşti Italia mai presus de orice.
Una i-a spus lui Luigi:
"Nu uita că ai fost crescut cu pâinea lui Mussolini !"
Eu sunt din Piedmont.
Italia e ţinutul lui Mussolini, dar pe mine Franţa m-a hrănit.
Sunt mai loial Franţei decât Italiei.
Moartea Idei...
Călugăriţe fasciste acolo... Luigi n-a mai suportat.
Au auzit că un proiect mare a început în Genissiat, în Haute-Savoie.
Am plecat.
Luigi şi eu ne-am mutat des.
Acum era altceva.
Luigi n-a spus nimic, dar ştiam că nu ne mai întoarcem în Italia.
Iar eu ştiam că el e conştient de asta.
"INTERZIS CÂINILOR SAU ITALIENILOR."
De ce au scris asta, tată ?
De ce ?
Fiindcă se tem că italienii vor fi muşcaţi de câini.
Aşa că ne cer să nu intrăm acolo.
Ca să nu fim muşcaţi.
Dar noi, italienii, nu ne temem de câini.
Noi iubim câinii !
Hai, copii, să mergem !
Avem un drum lung.
Am închiriat o casă lângă şantier.
Cu toate economiile noastre, am cumpărat pământul din jur.
Pământ...
Tot al nostru.
În Franţa era petrecere, sărbătorind Frontul Popular.
Iar noi numeam "Paradis" pământul nostru.
Nu pentru că aşa era, pentru că trebuia să devină paradis.
Suferisem deja destul.
Copii, nu-l atingeţi.
Ceasul ăsta e sufletul casei.
La masă !
Luigi şi-a împlinit visul.
Acum era proprietar.
"Padrone."
Cesira, ne faci un rizoto ?
Uite barajul !
Coboară de acolo, fraiere !
- Taci, macaronar nemernic ! - Tu eşti macaronar.
M-am născut în Franţa.
În suburbii Evenimentul zilei
E startul Marelui Tur al Franţei
Savurând fiecare etapă a cursei
Fiecare are un favorit În care îşi pune speranţele !
Dar concurenţii Trebuie să lupte din greu
Cu speranţa de victorie în suflet
- Tata e mare ! - Din cauza mămăligii.
O mănâncă zilnic, ca pe pâine.
Puţin la dreapta.
Puţin la stânga.
Las-o jos încet.
Întoarce-o !
Ce vrei ?
Întoarce-o ! În partea cealaltă !
Luigi l-a angajat pe Vincent la şantier.
Când o întoarce ?!
Ce spune ?
Vincent avea doar 16 ani.
Ce vrei ?
Italienii ăştia...
Aşa !
De ce n-ai spus aşa ?
Fixă de 12 mm !
Strânge-l tare !
Cheie franceză !
Pune bolţuri, să fie solidă.
Ciocan !
- Nu am. - Eu îl am. Poftim !
Marcelle, Irma, Marie-Cecile, veniţi înăuntru !
Mamă, priveşte ! Am adus boabe de cafea.
Aţi văzut ceaunul de mămăligă ?
Cine a luat ceaunul de mămăligă ?
Data viitoare când cântăm
Când vişinele-s coapte
Vincent ! E foarte îndemânatic.
- Ce faci, Vincent ? - O să vezi diseară.
- Sunteţi gata ? - Da, dă-i drumul !
Vreau să citesc !
Plecaţi. O să fac găluşte.
E cineva acasă ?
Puteau să-mi lase ceva de mâncare.
Fetele au crescut.
Erau destul de mari să-şi caute soţi.
Casa părea pustie acum.
Ce faceţi ? Vă jucaţi cu mâncare acum ?
Causson e campionul !
O să punem nişte muzică pentru tine. Muzică frumoasă.
Nu-mi place când lucrează în tăcere.
În aceste vremuri, când soarta Europei e decisă,
Franţa ne vorbeşte prin vocea celor
care au acceptat, dacă a fost nevoie, sacrificiul suprem.
- Se apropie războiul ? - Nu.
Am trecut prin destule războaie. Se vor înţelege.
Ca mii alţii, pe 18 iunie 1939,
am fost naturalizaţi în grabă. Acum eram francezi.
Luigi a devenit Louis.
Nino, o scrisoare pentru tine !
Gerard ?
Nino !
Nu, numele meu e Gerard.
Rana lui Nino nu s-a vindecat săptămâni întregi.
Soldaţii şi populaţia franceză au fost de acord...
Nino !
Timpul a trecut, dar Nino n-a rezistat.
Avea 23 de ani.
Genissiat era chiar la graniţa dintre zona liberă şi cea ocupată.
Să scape de muncă forţată în Germania, Vincent s-a ascuns.
S-a înrolat în Rezistenţă.
Dacă eşti prins, s-a terminat. Trage cuiul.
Vreau să lupt şi eu.
Pedalează !
Dacă mamele soldaţilor ar trăi o singură clipă de război,
i-ar ucide pe toţi, pe fascişti, pe germani, pe generali...
I-ar strânge de gât !
Ştiri de la Londra !
Ascultaţi nişte mesaje personală la început.
"Gabrielle rămâne anonimă,"
"Omul cu un braţ o îmbrăţişează."
Pe 10 iunie 1940, Italia a declarat război Franţei.
Fasciştii au invadat patru departamente franceze.
Erau aproape de casa noastră.
Ne-a simţit inimile zdrobite.
Guvernul francez, a acceptat armistiţiul,
fără să cunoască condiţiile dictate de inamic.
Consecinţa acestor condiţii e faptul că teritoriul francez
va fi controlat de Germania şi Italia.
Vincent !
Am intrat în fabrica Nestle. Trimiteau mâncare la Münich.
Am furat lucruri, fără remuşcări.
Îţi pregătesc ceva de mâncare, o mămăligă bună.
Vincent, ascunde-te în pivniţă !
La o parte !
Ascundeţi terorişti ?
E lumină aici ?
Cine a fost ?
Cu faţa la perete !
Haide !
Nu mişcă nimeni !
Ce e asta ?
Francezii nu sunt disciplinaţi.
Uite câte lucruri strâng.
O să ne întoarcem.
Vin avioanele italiene !
Rene !
Ce duminică plăcută !
Poftim, frumoasă mamă
Un buchet de trandafiri albi
Fiindcă îţi plac foarte mult
Când eram mică
Mă duceam la magazin
Şi cumpăram trandafirii ăştia albi
Pentru tine, frumoasa mea mamă !
Într-o seară,
Luigi a simţit un nodul în stomac.
Ai mâini frumoase, băiatul meu.
Luigi, bunicul meu italian, a murit pe 6 septembrie 1942.
Avea 63 de ani.
A fost înmormântat în Paradis.
Aşa s-a sfârşit povestea noastră.
Din oraş în oraş, în Franţa, Cesira ne-a însoţit.
Vincent, tatăl meu, s-a căsătorit cu Jeanne.
A intrat în sindicat
şi şi-a continuat cariera ca muncitor imigrant în construcţii.
Noi am fost născuţi şi crescuţi într-o Franţă prosperă.
O Franţă ocupată cu reconstrucţia.
O Franţă plină de vehicule, maşini de spălat, prăjitoare, mase pliante,
televizoare si cântăreţi Yé-yé.
Cesira. Nu ţi-e dor de Italia ?
O persoană nu aparţine unei ţări anume.
O persoană e definită de copilărie.
Când a simţit că i se termină viaţa, Cesira a vrut să se întoarcă în Paradis.
Cesira a murit pe 11 august 1962.
Avea 76 de ani.
Având grijă de sculele bunicului,
am deprins mişcările tatălui meu.