Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Děkuju!
Mockrát děkuju!
Děkuju, že tu jste.
Je skvělé být pryč z domu, co?
Ano!
Vážně nechci… Nechci dnes večer mluvit o covidu.
Zmíním se ale
o pár věcech.
Během covidu jsem zjistil pár věcí.
Při nošení roušky všude možně
a vdechování mého vlastního dechu
jsem zjistil,
že se musím vrátit a omluvit se každému,
s kým jsem posledních 30 let mluvil.
Panečku!
Neměl jsem tušení, že mám tak špatných dech.
Vážně, jeden den v obchodě
jsem si říkal: „To se tu podělala kráva?
Co je to?“
A pak jste jako: „Ne, to jsem já.“
Další, co jsem zjistil během covidu, hlavně v lockdownu,
je, že nejsem kvalifikovaný,
abych naplnil všechny konverzační potřeby mé manželky.
Je na to potřeba spoustu lidí, jak se říká.
A já jsem jen jeden.
Miluju svoji drahou ženušku k smrti,
ale je fakt ukecaná. Dokázala by psům vymluvit i náklaďák masa.
Ona je takzvaná verbální myslitelka,
což znamená, že kdykoli ji něco napadne,
nemyslí si to, ale řekne to nahlas.
Takže každé ráno během lockdownu
jsem vstal, nalil si hrnek kávy,
otočil se a tam ona.
Každé ráno bylo jako:
„Přemýšlel jsi, kam půjdeme, až pandemie skončí?
Musím z tohoto domu vypadnout. Když o tom mluvíme,
neuvěříš, co jsem zjistila o té rodině, co se sem přistěhovala.
Říkala jsem ti, že ta ženská vypadá divně.
V kuchyni nefunguje světlo. Nemůžu vařit ve tmě.
Takže jestli chceš jíst, vytáhni žebřík.
Proč je tu takové horko? Tobě není? Já hořím.
Robin říkala, že nemůže nikde sehnat toaleťák, lidi křečkují.
Lidi, kteří ho křečkují, by měli být v pekle vybaveni přednostně.
Není to hezké.
Ježiši, zrovna jsem viděla v zrcadle svůj zadek. Proč nic neřekneš?
Je velkej jak kombajn.
Divím se, že ze stolků neshazuju lampy.
Včera jsem měla fakt divnej sen.
Zdálo se mi, že si tvá matka bere Willa Smitha,
a to není to nejdivnější.
Divný je, že skákali na trampolíně,
měli hasičské helmy a říkali si sliby. Co myslíš, že to znamená?
Proč se na mě tak díváš? Mám něco s vlasy?
Soustřeď se, přemýšlej, koho bychom dali dohromady s mým bratrancem Kylem.
Bůh mu žehnej, je sám a někoho potřebuje. Když jsme u potřeb,
potřebuju, aby ses mi podíval na auto, svítí kontrolka motoru.
Už je to pár měsíců a pokaždé, když jedu,
cítím něco spálenýho, to asi není dobrý.
Panebože, co když je Kyle gay a ještě se nepřiznal?
Pomodli se za vnuka Chipa a Jennifer.
Dneska jde na obřízku a když už mluvíme o 30% úbytku,
ten náhrdelník, co chci, je ve slevě.
Jestli mi ho chceš koupit k narozeninám, tak budu ráda.
Hej, jestli je Kyle gay, znáš někoho, s kým ho dát dohromady?
Pracuješ v showbyznysu a v showbyznysu je hodně gayů.
Budeš protáčet oči a řekneš mi, že je na to čas,
ale ohledně příštího Dne nezávislosti,
mám udělat bramborový salát jako letos,
nebo mám udělat ty zapečené makarony s fetou a rajčaty,
co jsem teď dělala a chutnaly ti? Vyber si. Je mi to jedno.
A co je poslední dobou s tvým bráchou?
Je tak náladový, ani s ním nechci mluvit.
Proč děláš oprátku?
Odvaž to z toho stropu a slez z té postele.
Rozházíš mi polštářky.“
Můj den každý den během lockdownu.
Ale během covidu se staly i dobré věci.
Opravdu dobré věci. Stal jsem se poprvé během covidu dědečkem.
Takže…
A já toho malého klučinu miluju víc než cokoli na světě.
Nevím, jak to dokázala, ale mojí dceři se povedlo
dostat se do show Jerryho Springera,
a tak jsme mohli zjistit, kdo je otcem
bez toho, abychom utratili jediný deseťák, takže…
To bylo skvělé.
Dělám si srandu.
Nemáme tušení, kdo je otcem.
Další dobrá věc je, že se mámě konečně rozbilo její véčko.
Trvalo to celých 20 let.
První měsíc covidu a mámě se rozbilo véčko,
takže jsme jí koupili úplně první iPhone.
Kdybyste se mě dnes zeptali: „Jeffe,
učil bys radši matku textovat,
nebo svého psa utřít si zadek?“
Asi bych řekl: „Podejte mi toaleťák.
Zkusím to.“
To textování je trochu výzva.
A moje dcery byly tak nadšené,
že jejich babička konečně může textovat.
Takže jí začaly psát. Jeden večer mi volá máma
a říká mi:
„Co je to ‚LOL‘?“
Já: „O čem to mluvíš, mami?“ Ona: „Jordan mi napsala
a na konci je napsané LOL.“
Já: „Jak se to hláskuje?“ Ona: „L-O-L.“
Já: „Mami, to není LOL. To znamená hlasitý smích.
Tak to teď děcka píšou. Než aby vše vypisovaly,
používají zkratky.
Třeba prtž znamená ‚protože‘.
OMG znamená ‚panebože‘.“
Říkám: „Takhle to teď dělají.“ Za pár dní
jsem dostal zprávu od mámy, kde stálo:
„P, B, Š, N, N, D, O, J, B, P, K.“
Říkám si: „Bože, máma dostala mrtvici.“
Volám jí a říkám: „Mami, cos mi to zrovna napsala?“
A ona říká: „Udělala jsem to jako holky.
Má to být: ‚Pokud bys šel na nákup do obchodu, já bych potřebovala kečup.‘“
„No, jasně. Jak to, že jsem to nevěděl?“
A ona ten iPhone miluje,
protože má funkce, které její véčko nemělo.
Jako třeba signál.
Jeden večer mi volá
a já to zvednul,
protože jsem neměl další hodinu a půl co dělat.
Tak mluvím s mámou a ona se během hovoru zmíní,
že v jejím sousedství došlo k pár vloupáním.
Říkám: „Mami, to je trochu znepokojivé.“ Ona říká: „Já vím.
Proto přemýšlím, že si zařídím povolení k nošení zbraní.“
Mé matce je 85 let.
Špatně vidí, ještě hůř slyší
a má stejnou rovnováhu jako Ron White po půlnoci.
A teď přemýšlí, že si pořídí zbraň.
Říkám: „Podívej, mami, podporuju druhý dodatek Ústavy.
Můžeš říct, že jsem moc opatrný.
Ale asi
bys u sebe neměla mít zbraň,
když nosíš SOS náramek.“
I když by mohla používat krabičku na léky na třídění nábojů.
Řekl jsem: „Mami, ještě si to promysli.
Doufej, že nabití té zbraně
je lehčí než otevřít zavařené okurky, nebo máš problém.“
Protože má v prstech artritidu.
Pak si říkám: „Můj agent by jí mohl dohodit reklamu.“
„Víte, tak se mi zhoršila artritida,
že jsem ani nebyla schopná dát náboj do komory.
Ale díky novému Bufferinu je tam můžu sázet jeden za druhým, čéče.
Chápeš ne, kámo?“
Zavěsil jsem a řekl své ženě:
„Už vím, co dám mámě k Vánocům.
Dám jí to magnetické pouzdro na pistole, aby si ho mohla dát na chodítko,
a jejímu manželovi dám neprůstřelnou vestu,
aby ji mohl nosit pod pleteným svetrem,
kdyby ji náhodou popadl amok během Wheel of Fortune.“
A tak to teď s manželkou v životě máme.
Vychovali jsme děti, vyslali je do světa.
Měli jsme krátkou pauzu. A teď vychováváme rodiče.
Na příjezdové cestě se jen minuli.
Něco vám řeknu. Já myslel, že puberťáci jsou šílení.
Ale s puberťáky je to na rozdíl od důchodců úplná hračka.
Jsou to blázni!
Kdysi jsem měl auto v servisu a zavolali mi, že je hotové.
Zavolal jsem tchánovi a zeptal se: „Vezmeš mě tam?“
Na cestě do servisu potřeboval natankovat.
Na té menší zastávce jsem zjistil,
že je možné
umýt celé auto
stěrkou z benzínky.
A vím to, protože jsem seděl na sedadle spolujezdce
a koukal, jak to dělá.
Seděl jsem tam, dokud to chlap odvedle nezačal natáčet,
tak jsem se sesunul na podlahu,
protože jsem nechtěl být označen na Instagramu.
Přišel zpět a já říkám:
„Uvědomuješ si, že tahle benzínka má tamhle myčku aut?“
A on: „Jo. Ale to stojí šest dolarů.“
A já jako: „Takže, abys ušetřil šest dolarů,
zahodil jsi veškerou důstojnost a umyl si auto
stěrkou a tou nejšpinavější vodou na planetě Zemi?“
Míval jsem fantazie o tom, že si vyjdu s holkou,
která je tak zkažená jako ta voda na benzínce.
Je to fakt blázen.
A teď chodí a kalhoty má vytažený až po bradavky.
A vykládá, jak šel svět do kopru,
a že to za starých dobrých časů bývalo lepší.
Samozřejmě, že když popisuje, jak vyrůstal,
tak to měli vždy těžké. Je jako: „Jo.
Neměli jsme elektřinu, s bratrem jsme sdíleli jedny boty.
Prodírali jsme se do školy 1,5 m vysokým sněhem.“
A já jen: „Kdy v New Orleans napadlo 1,5 m sněhu?“
Ale docela chápu, co myslí těmi starými dobrými časy.
Protože vezměte si, jak stárnete,
technologie změnily celý váš život.
Morálka se změnila.
Společnost se změnila.
A najednou
se ocitnete ve světě, který vám nedává smysl.
Takže tak nějak prahnete po světě, ve kterém jste se cítili dobře.
Ty jejich staré dobré časy ale nemohly být perfektní.
Ptal jsem se na to mámy.
Víte, že moje máma měla kadibudku až do svých 14?
A já se ptám: „Mami, co jste dělali v zimě,
když jste museli na záchod uprostřed noci?“
Ona řekla: „Šli jsme na kbelík.“
Říkali tomu nočník nebo hrnec. To dělávali.
Šli na záchod do kbelíku.
A já si říkám:
„Vím, jak manželka reaguje na dušenou brokolici,
která byla v ledničce moc dlouho.
Nedokážu si představit, co by dělala,
kdybychom měli v obýváku kbelík plný lejn.“
A jeden z eufemismů pro smrt
je: „Stalo se mu to osudným.“
Vsadím se s vámi, že to je přesně o tomhle.
„Zlato, promiň,
ale omylem jsem převrhl ten kbelík v obýváku.“
Myslím, že kdyby ty starý dobrý časy byly perfektní,
tak ten chlápek, co vynalezl Viagru, by nebyl miliardář.
Protože za starých dobrých časů, když vám Bůh řekl, že už nemůžete,
tak jste šli na zahradu a začali zahradničit.
A jediná hadice, s kterou jste si hráli,
byla ta na zalévání rajčat.
Teď si díky Viagře hrají lidi až do svých 80.
Nechte ten obrázek na chvíli vstřebat.
Jen ta hromada těl a všechno v té hromadě
vypadá, že potřebuje vyžehlit.
Myslím, že je super, že pečovatelské domy dávají stařečkům půlku tablety,
aby nespadli z postele, takže…
Takovej jakoby stojánek.
Teď o tom všichni mluví.
Za starých dobrých časů,
když chlapovi
nestálo tágo,
tak si to nechal pro sebe.
Teď je z toho domácí průmysl.
Slyšel jsem reklamu v rádiu, kde chlap říkal,
že díky jeho ED formulím,
teď mohou muži vydržet
až 30, 60 dokonce i 90 minut.
Já si říkám: „90 minut?“
Panebože, já ani tak dlouho neudržím pozornost.
Já bych už za 20 byl jako: „Jdu si udělat sendvič. Chceš něco?“
Něco na tom „stárnutí s grácií“ je, ne?
Chybí mi moje mládí.
Chybí mi moje mladé tělo.
Nevyměnil bych za něj svoji starou mysl,
ale chybí mi moje mladé tělo.
Pamatuju si, jak jsem jako malý potřeboval vybíjet energii.
Kdy jste naposledy měli tolik energie, že jste ji museli vybít?
Vzpomeňte. Když jste byli malí, měli jste tolik energie,
že jste nevydrželi sedět u televize na židli.
Museli jste stát na hlavě nebo jste byli na židli hlavou dolů.
Začala reklama,
tak jste se začali prát, dokud neskončila.
Sakra, pokud byste teď přišli ke mně domů
a našli mě u televize
se zadkem na sedačce a hlavou na podlaze,
zavolejte 911.
Protože i když budu ještě naživu,
není žádná šance, že se sám postavím.
Ale já měl skvělé dětství.
Ve středisku volného času jsem hrál každý sport.
Rodiče mě nenechali vybrat si jeden sport,
protože si mysleli, že budu hrát profesionálně cokoli.
Hrál jsem každý sport. Dřív to bývalo divné.
Když jste chtěli trofej,
museli jste skončit na prvním místě.
Bylo to šílené.
Tolik skvělých vzpomínek. Pamatuju, jak jsem chodil k doktorovi.
Když jste se chovali dobře a při injekci nebrečeli,
mohli jste si vzít hračku z truhly pokladů
za stolem sestry. Pamatujete na truhlu pokladů?
Proč to muselo skončit?
Vážně, nevadilo by mi jít k doktorovi,
aby mi rukavicí zkontroloval prostatu,
kdybych věděl, že je tam truhla pokladů
a já si mohl vzít nový prsten s pavoukem.
„Ten ale svítí ve tmě.
Zhasněte světla. Koukejte na to.“
Pamatuju si, že jsem lehával u zadního okna auta
při cestě na Floridu.
Dnes díky zákonům o dětských autosedačkách,
musíte být v páté třídě, abyste se mohli dívat, kam jedete,
a ne tam, kde jste zrovna byli.
Teď je jedna z nejtěžších věcí v životě zapamatovat si všechna hesla.
Nikdo si nepamatuje heslo k… Je jich tolik.
Za starých dobrých časů mého dětství
jsem si musel pamatovat jen jedno.
A to bylo heslo, abychom se dostali do naší tajné klubovny v lese.
A bylo krásné:
„Jaké je heslo?“
„Prsa.“
Bylo to vše, na co jsme mysleli, tak proč z toho neudělat heslo?
Každé setkání v klubovně, které si pamatuju,
bylo jen o tomhle.
Jeden z mých přátel, myslím, že je teď ve vězení,
měl teorii, že pokud by nebe bylo perfektní místo
a prošli jste branami, bylo by tam jen obrovské pole nahých prsou.
A nechali by vás, ať si sundáte boty a běháte tam dokola.
Pamatuju si, jak jsem si tam říkal: „Půjdu do kostela.“
Vím, že vzdělání je teď asi lepší.
Otestují vás, jestli nemáte nějakou poruchu učení,
nebo pokud jste nadaní, dají vás do vyšší třídy.
Za starých dobrých časů bylo jedno, jestli jste génius,
nebo jíte voskovky, všichni byli ve stejné třídě.
A vůbec neřešili, co nás učí.
Pamatuju si prvák na střední.
Celý jeden semestr angličtiny byl věnován poezii.
Co budou děti z dělnické třídy z nebezpečných částí města
dělat s poezií?
Můj manžel síťované dveře nespraví,
naše kočka zrovna vyvrhla mrtvého ptáka v pokoji.
Mám čtyři malé děti, které nakrmit musím.
Tak se mě prosím neptejte, proč trávu kouřím.
Teď učí sexuální výchovu v šesté třídě, začínají v šesté třídě.
Za starých dobrých časů mě nikdo o sexu neučil.
Moji rodiče mi nic neřekli. Ve škole nás nic neučili.
Vše, co jsem se naučil o sexu, jsem si zjistil sám.
Vážně. Když mi bylo 11, měli jsme strejdu, který choval králíky.
Jeden víkend jsme byli u něj na farmě
a on nás vzal ke kůlně, kde měl ty králíky.
Všechny samce měl v klecích na jedné straně
a všechny samice na druhé. Otevřel klec jednoho samce,
vzal ho za krk, přešel, otevřel klec samice
a dal ho tam.
A pak ten samec skočil na samičku
a rozjel to jak hurikán
po dobu asi pěti sekund.
Pak odpadl na záda.
A všichni se smáli, kromě mě.
Protože jsem si říkal: „Panebože, nevím, jestli to dokážu tak rychle.“
Ukázalo se, že jsem se neměl čeho obávat.
Víte, pravděpodobně…
ta věc, která se změnila nejvíc
od starých dobrých časů až do teď,
je tahle.
Tenhle ten přístroj tady.
Tenhle přístroj změnil celý svět.
Každý na světě má teď tuto věcičku neustále u sebe, 24 hodin denně.
Je jedno, jestli žijete v rozvojové zemi, nemáte co jíst, ale máte mobil.
Za starých dobrých časů měla moje rodina
jen jeden telefon.
Byl napevno zapojený na zeď v kuchyni.
Byl k sehnání ve čtyřech barvách:
Černé, bílé, zlaté a avokádově zelené.
My měli avokádově zelený
a moji rodiče objednali i extra dlouhý kabel.
Řeknu vám, ta telefonní společnost vás na kabelu rozhodně neokradla.
Náš telefon měl snad půlkilometrový kabel.
Máma šla klidně před dům pro poštu
a pořád mluvila se svojí sestrou. „Víš, protože já…“
Ale protože jsme měli jen jeden telefon, nikdy jste k hovoru neměli soukromí.
Tak se naučíte triky. Prostrčit kabel pod dveřmi
a šli jste do haly nebo do spíže a mluvili s přítelem nebo přítelkyní,
zatímco sourozenci za rohem vydávali zvuky jak pří líbání.
Ale protože ho natáhnete tak daleko,
pamatujete si nevýhodu extra dlouhého kabelu? Někdo?
Jo, byl vždycky
zamotaný.
Jako tanga tety Judy po hodinách kickboxu.
Ale když byl natažený, fungoval skoro jako smrtící zbraň.
Máma často telefonovala při vaření, takže byla na druhé straně kuchyně.
Takže jeden večer při vaření telefonuje a já honím bratra po domě.
Zahnuli jsme do kuchyně
a on ten kabel neviděl. Vběhl do něj přímo sem.
Nohy mu vystřelily nahoru,
hlava dopadla na podlahu jak kalhotky o svatební noci.
Máma nepřestala vařit ani mluvit. Jen:
Zrovna telefonuju.
Řeknu tohle,
za starých dobrých časů jste byli nadšení, když někdo volal.
Závodili jste, kdo zvedne sluchátko.
Protože jste nevěděli, kdo to je.
Mohla to být vaše babička nebo prezident USA.
Nevěděli jste to, dokud jste to nezvedli. Ale teď displej na mobilu
zkazil veškerou radost ze zvedání telefonu.
Teď vám zazvoní mobil a vy:
„Tak to ne. Do toho nejdu.
Na to nemá nikdo čas.“
A protože strkáme mobil do kapes, kabelek a dalších věcí,
pořád se o něco otírají
a my omylem voláme lidem, kterým jsme nechtěli volat.
Říkáme tomu „náhodná vytočení“.
Tak jo, zjistím, jak moc upřímní diváci jste.
Kolik lidí poslouchá pozorněji náhodná vytočení
než opravdové hovory?
Pokud mě někdo náhodou vytočí a nemám co dělat, poslouchám i 20 minut.
Mám kamaráda Purdieho, dělá nábytek.
Purd si pořád dává mobil do předních kapes,
takže furt někomu omylem volá.
Jeden večer omylem zavolal mně a já zrovna nic nedělal,
tak jsem ho poslouchal, jak chodí ve svém obchodu.
Asi tak za deset minut
jsem uslyšel otvírání dveří a zvedání prkýnka,
a uslyšel jsem, jak začíná čůrat.
Jako rozumný dospělý člověk jsem vyskočil z gauče,
utíkal do kuchyně za ženou a volám: „Purd čůrá!“
Dali jsme to nahlas a s manželkou jsme tam stáli
a poslouchali, jak můj kamarád močí.
„Bože, doufám, že si na konci prdne.“
„Prosím.“
Co to s námi je?
A tady je, proč jsme tímhle tak fascinováni.
Ta věc, kterou jsme měli přidělanou na zdi v kuchyni
byla jen telefon, tohle je všechno.
Tohle je vše, co jsme dřív sháněli někde jinde.
Lidi zůstávali vzhůru do 11 večer kvůli zprávám,
aby věděli výsledky ze sportů a jaké bude počasí.
Teď máte aktuální radar.
Máte počasí na dva týdny
a všechny sportovní výsledky tady.
Tahle věc je vaše letenka, Bible,
baterka, váš adresář.
Je to vaše hudební knihovna, videoherna.
Je špičkový foťák.
Někteří mladší lidi to neví. Foťáky byly odlišná věc
a museli jste do nich koupit film a dát ho tam.
Udělali jste 24 fotek a neměli tušení, jestli jsou dobré, špatné nebo rozmazané.
Když jste udělali všech 24, vyndali jste ten film,
šli do drogerie, dali jste jim to tam
a oni to zpracovali.
Poté, co každý, kdo v té drogerii pracoval,
měl možnost se na vaše fotky podívat,
tak zavolali a vy jste si je vyzvedli.
A věděli jste, že je viděli. Ptali se: „Kdy jste byli v Grand Canyonu?“
„Ty hajzle.“
Ale fotky byly v té době drahocenné.
I když byly rozmazané nebo někomu chyběla hlava,
dali jste si je do alba,
protože to byl jediný důkaz, že jste někde byli.
Ale teď se podíváte na fotku a když není dobrá,
smažete ji a uděláte novou.
Takže už nejsou drahocenné. Fotíme teď všechno.
Moje dcery si fotí jídlo.
Když jsme v restauraci a číšník položí talíře,
moje dcery jsou jako: „Počkej. Napřed jí foťák.“
Vyfotí si svoje jídlo a pošlou to přátelům.
A já jako: „Když já vyrůstal, a jedli jste výborné vafle,
museli vám to lidi prostě věřit.“
Tahle věc je úžasná. Víte, že pokud
se tahle věc ztratí, dokáže se sama najít?
Většina z nás na to potřebuje Ježíše,
ale ne tahle srandička.
Nejen, že se dokáže najít, najde i vás.
Najde kohokoli z vaší rodiny.
Je to špičkové GPS.
Zadáte jakoukoli adresu,
co na světě je, a hned vás to tam vezme
a během chvilky i řekne, za jak dlouho tam dorazíte.
Za starých dobrých časů jsme GPS neměli. Měli jsme mapy.
Měli jsme je v přihrádce v autě.
Nikdo je nechtěl otevírat, protože jste pak nevěděli,
jak je zase správně složit.
Takže jsme se vždy ztratili. Když jsme jeli někam na prázdniny,
tak jediná věc, která přepočítávala,
byl náš táta.
„Tak jo, děcka, rozmyslel jsem si to.
Místo do Disney Worldu pojedeme do železářství
a porozhlédneme se tam. Co vy na to?“
Tahle věc je úžasná. Tahle věcička
je výkonnější než ty největší počítače,
které byly na světě v roce 1980.
Všechny znalosti světa na dosah ruky.
Chcete vědět, kolik váží slon, zeptáte se mobilu.
Chcete vědět výšku Toma Cruise, zeptáte se mobilu.
Když jsme za starých dobrých časů chtěli něco vědět,
museli jsme čekat, než se lakomí rodiče
smilovali a koupili nám sadu encyklopedií.
A ještě k tomu jste nedostali všechny najednou.
Dali jste jim splátku a oni vám dali svazek A.
Platili jste dál a za pár let jste dostali B.
Takže ten první rok
jste věděli všechno možné o Antarktidě.
Nebo o alkounech.
Ale pokud jste museli dělat referát do školy o Zimbabwe,
museli jste zase opakovat ročník.
Protože svazek Z jste nedostali dřív než ve 30.
A nevím, jestli mít na dosah všechny informace
je nutně dobrá věc.
Jsme tím posedlí.
Hlavně co se týče zdravotních záležitostí.
Za starých dobrých časů
lidi bolesti prostě přijímali.
Prostě to bylo součástí stárnutí.
Teď když nás cokoli bolí, musíme si to vygooglit.
Teď googlíme i zlomený nehet.
„Jak ošetřit zlomený nehet?“
„Ve vzácných případech může zlomený nehet značit
nediagnostikované krvácení do mozku.“
„A sakra!“
„Co se děje, Lloyde?“ „Řeknu ti, co se děje, Connie.
Před minutou jsem nevěděl, že mám mozek,
a teď mi do té věci prý i krvácí.“
Zdravotní věci na mobilu vás vyděsí k smrti.
Ani to nemusíte vyhledávat. Nedávno mi vyskočila reklama,
kde stálo: „Bolení zad
může být první známkou předčasné slepoty.“
„Sakra, mě záda bolí.
Myslel jsem, že je to z toho, jak jsem ženě pomáhal přesouvat nábytek.
Proč jsem ten gauč přestěhoval? Teď do něj budu narážet.
Musím jít na internet a objednat slepeckého psa, dokud najdu laptop.“
Ta věc je úž… Je to televize. Neprošvihnete jediný zápas.
Upřímně, kolik z vás bylo na svatbě s mobilem v klíně,
ztišilo zvuk a koukalo na fotbal?
Jo, a taky je to porno. Ani ho nemusíte hledat.
Je tam tolik porna, že si hledá vás.
Nedávno jsme s manželkou řešili, kam zajdeme na jídlo,
tak jsem napsal „italské delikatesy poblíž“.
A já…
Mamma mia.
To je pěkně pikantní masová kulička.
Za starých dobrých časů
bylo porno, když jeden z vašich kamarádů někde uzmul Playboy.
A pak jste ho tajně odnesli do klubovny v lese.
A proto to heslo.
Ale pokud jste na porno, tak jsou pro vás teď starý dobrý časy,
protože dřív jste potřebovali k držení časopisu dvě ruce,
ale na mobil teď stačí jen jedna.
A lidské bytosti schopné zkazit
vše, co je dobré,
dokážou s tímhle mobilem dělat tak nemravné věci.
Lidi si totiž fotí své intimní partie
a posílají je dalším lidem,
což je fakt báječný nápad.
Co by se mohlo pokazit?
Za starých dobrých časů,
kdybych chtěl poslat přítelkyni obrázek mých intimních partií,
musel bych si najít čistý papír,
dát ho na kraj stolu v kuchyni,
počkat až budu doma sám,
přiběhnout ke stolu, sundat kalhoty,
položit juniora na papír,
vzít si tužku a obkreslit ho.
Pak bych potřeboval voskovky,
ale to velké balení se 64 kusy,
protože jen tam byla tělová barva,
vymalovat to, složit ten papír, dát ho obálky,
napsat adresu své přítelkyně, dát na ní známku, jít před dům,
dát ho do schránky a poslat jí ho,
aby mi za tři dny zavolala a zeptala se:
„Proč jsi mi poslal obrázek svého palce?“
To není úplně tak sexy, jak byste chtěli.
Jedna z věcí, která mi během covidu nejvíc chyběla,
bylo toto, být na cestách. Miluju cestování.
Moje žena miluje cestování.
A když bylo jasné, že se nějakou dobu nikam nepodíváme,
manželka objednala několik časopisů o cestování.
Takže jeden večer sedím doma, listuju jedním tím časopisem
a našel jsem tam článek,
který napsala žena,
která chtěla naučit jiné ženy, jak se zabalit na desetidenní výlet
jen s příručním zavazadlem.
Zopakuju to. Žena,
která se má zabalit na deset dní
jen s příručním zavazadlem.
A já si pomyslel: „O jaké ženě to mluví?
Barbie?“
Moje žena by do příručního zavazadla nezabalila ani kolonii nudistů.
Teď aerolinky dovolují jen jedno příruční zavazadlo.
Pokud jsem se ženou, tak ona má dvě, a já cokoli, co se mi vejde do kapes.
Ale přišlo mi zajímavé, protože žijeme v době,
kdy se lidé snaží dělat vše sexistické,
že tenhle článek byl jen pro ženy. O mužích nic neříkala.
Myslím, že muži to zvládnou.
- Zvládl byste to? - Jo.
Já jo.
Možná byste nosili stejné ponožky a spodky, ale šlo by to.
Protože myslím, že většina mužů balí jako já.
Jdu do skříně a říkám si: „Dobře, budu pryč tři dny.
Tři dny znamenají tři páry ponožek, troje spodky, tři trička,
kalhoty navíc, kdybych na sebe něco vylil,
kartáček, žiletka.“ Bum, můžu jet.
Deset sekund promyšleného balení.
Takhle balím já.
Ale když jednu na dovolenou s manželkou…
A hned říkám, že miluju být na dovolené se svojí ženou,
protože je o hodně „přátelštější“ na dovolené, než je doma.
Něco na tom, že máme čísla na dveřích, ji rozpaluje.
Ta samá žena, která si mě doma ani nevšimne,
tak máte čísla na dveřích, a věší hrazdu rychleji,
než číšník skočí pro led.
Miluju být na dovolené se svojí ženou.
Horší už je příprava na tu dovolenou,
protože sbalit se mé ženě trvá déle než deset sekund.
Zabalit se jí trvá několik dnů.
Protože ona má outfity.
V této místnosti není jediný muž, co má outfit.
Ale moje žena si sestaví outfit
na každý den, který budeme pryč.
Plus další outfity, když půjdeme někam na večeři.
Plus rezervní outfit, pokud se tomu původnímu něco stane.
Takže to zabere hodně času a práce.
Takže dva nebo tři dny před dovolenou
začne manželka vytahovat oblečení ze skříně
a pokládá ho na postel
jako figuríny Flat Stanleyho.
A pak na ně jen zírá.
Někdy mě zavolá: „Pojď sem, potřebuju pomoc.
Dobře, takže tu mám dva outfity. Který se ti líbí víc?“
„Ten nalevo.“
„Děláš si srandu?
Co je špatného na tom vpravo?“
„Nic. Jen se mi víc líbí ten vlevo.“
„Já zbožňuju ten vpravo.“
„Teď když o tom přemýšlím,
asi se mi víc líbí ten vpravo.“
„Ne, nelíbí.
Říkáš to jen tak.
Teď nevím, co mám dělat.“
„Já vím, co dělat. Půjdu skočit pod autobus.
Ty tu stůj a ještě na ně zírej.“
A rozdíl mezi námi je,
že jakmile mám já zabaleno, tak mám zabaleno.
Ale moje žena, její oblečení
je jen základ.
Její balení je jak archeologické naleziště. Má mnoho vrstev.
Protože jakmile má vybrané outfity,
tak k nim musí ještě vybrat šperky,
které se budou hodit ke každému outfitu.
Jestli znáte Court TV,
tak to je to, čemu říkají proces výběru šperků.
Další vrstva jsou boty.
Boty jí zaberou fakt dlouho.
Nerada opouští své boty.
Trvá jí déle si vybrat boty na dovolenou,
než nám trvalo vybrat jména pro děti.
Doufám, že si nikdy nebude muset vybírat mezi mnou a botami.
Protože už vidím chirurga: „Paní Foxworthy, můžeme Jeffa zachránit,
ale aby to bylo možné,
musíte se zbavit všech vašich bot.“
„Panebože.“
„Vážně?“
„Říkal, že chce zpopelnit.
Na ten obřad budu potřebovat nové boty.“
Další vrstva je elektronika.
Protože jednou
jsme jeli na dovolenou a v hotelu nebyl fén.
Takže teď si všude balí fén.
Ale taky si bere kulmu
a žehličku na vlasy.
A já jsem jako: „Nevylučují se ty věci?“
Pak si zabalí kosmetické zrcátko s podsvícením,
které z jedné strany zvětšuje 12krát.
Nikdo nepotřebuje vidět svoji tvář 12krát zvětšenou.
Při takovém zvětšení vypadá i vráska jako vodní příkop,
pupínek jako poklop od kanálu
a nedej bože, pokud najde chlup na bradě.
Holku nedostanete ze dveří, pokud uvidí na bradě něco,
co vypadá jako kotevní lano k válečné lodi.
Víte, že já jsem se nikdy na svoji tvář do toho zvětšujícího zrcátka nepodíval?
Dobře, abych byl upřímný, párkrát
jsem vylezl ze sprchy
a před tím zrcátkem se na chvíli zastavil.
Buenos días, Señor Enchilada Grande.
Další vrstva mé manželky je zcela ženský fenomén.
Je to vrstva „Jen pro případ“.
Vždy si zabalí malou pláštěnku a cestovní deštník
pro případ, že bude pršet.
A já: „V předpovědi bylo,
že je míň než 5% šance, že bude pršet.“
„Dobře, fajn.
Nevím, co budeš dělat, až bude pršet.“
A já: „Já jo. Asi půjdu zpátky dovnitř.“
Vždy balí svetr či lehkou bundu
pro případ, že by v noci byla zima.
Což se v Orlandu v červenci často stává.
Někdo z vás má takovou ženu či přítelkyni?
Moje žena si zabalí i takový ten skládací měkký kufr
do toho pevného kufru.
Lidi na sebe ukazují.
„Pro případ, že si tam něco koupím.“
Pokud rádi sázíte,
tak si vsaďte, že si tam moje žena určitě něco koupí.
Nikdy jsem se do toho měkkého kufru nedíval,
ale vsadím se, že je uvnitř ještě jeden menší.
Moje žena vždy napěchuje uzavírací pytlík léky
pro případ, že někdo onemocní.
Jednou jsem vystupoval někdy v únoru v Buffalu.
Bylo tam tolik sněhu. Bolela mě hlava.
Otevřel jsem ten pytlík a tam byly léky proti malárii.
Díkybohu jsme se té malárii v Buffalu v zimě vyhnuli.
Říkám jí: „Zlato, k smrti tě miluju,
ale tady se už začíná to tvé balení vymykat z rukou.“
Když jsme se naposledy chystali na dovolenou, vešel jsem do pokoje
a přistihl ji, jak se probírá mým kufrem.
Vytáhla dvoukilový pytlík ovesných vloček a říká: „No, na co potřebuješ tohle?“
Já říkám: „To?
To je pro případ,
že ti dva osli, které budeme potřebovat na tvé kufry,
dostanou hlad, zatímco budeme pryč.“
Do letadla se balí ještě docela nalehko
oproti tomu, když jedeme na dovolenou autem.
Pokud jedeme na dovolenou autem,
je tam opravdu tenká hranice mezi balením a stěhováním se.
Ale moje žena a dcery si myslí, že je jejich povinností,
aby to SUV naplnily až ke stropu.
A z toho, jak to do toho auta skládají, by se chlap složil a brečel.
Donesou tašku s chlebem a s brambůrky a dají ho naspod,
pak na ni naskládají tři kufry.
Já jsem jako: „Jestli mám žít, tak mě to nechte udělat.“
Protože nakládání auta je forma umění, že?
Táta mě to učil, hrajete kufrový Tetris.
Obracet je, otáčet, dávat vzhůru nohama.
A když skončil,
nezastrčili byste mezi nic, co je v autě, ani kus papíru.
Můj táta dokázal narvat všechen nábytek z domu do kufru Buicka.
„Podrž hever, podej klavír. A teď tohohle krasavce!“
Jsem jako táta, jakmile je auto naložené,
jsem připraven vyrazit.
Moje žena ne.
„Ne, ještě nemůžeme jet.“
„Proč? Auto je naložené.“
„Protože musím poklidit v domě.“
„Počkej, co musíš?“
„Neužiju si tu dovolenou,
pokud vím, že se vrátím do domu, kde je nepořádek.“
„Proč jsi ho nepoklidila v posledních dnech?“
„Protože jsem musela balit.“
Což je v podstatě důvod, proč muži umírají dřív než ženy.
Protože chceme.
Jsme manželé už 36 let.
Moje žena stále… Děkuju.
Stále nechápe,
že můj prvotní cíl, když jedeme na dovolenou autem,
je dostat se tam, kam jedeme,
v nejkratším zaznamenaném čase v historii lidstva.
To je vše, o co se snažím.
Za ta léta jsem zjistil, že její cíl při cestě autem na dovolenou
je vypít tolik tekutin,
aby musela na záchod každých 15 minut,
čímž ničí můj cíl.
Ale nikdy se jí nechce na záchod,
dokud nepřejedeme sjezd.
Pak začne: „Musím jít, fakt se mi hrozně chce.“
A já: „Fakt budeš moct až za 70 km,
protože tak daleko je další sjezd.“
Ale mezi sjezdy nepůjde.
Každý muž v této místnosti byl mezi sjezdy.
Nikdo nás to nemusel učit.
Už jsem se s tou znalostí narodili.
Zastavíte na okraji silnice, vylezete
a zkontrolujete tlak v pravé přední pneumatice.
Je to tak snadné, ne?
A vy, dámy, to můžete dělat taky.
Ano, můžete. Vyměníte pravou přední pneumatiku za pravou zadní.
Doufám, že jste se dnes bavili.
Víte, je to…
Díky.
Jo, mám takové štěstí,
protože už tohle dělám dlouhou dobu.
Dělal jsem i jiné věci,
jako psaní knih,
moderování Are You Smarter Than A 5th Grader? Nebo jiné věci.
Takže jsem se nikdy nenudil.
Ale pokud by na mě někdo namířil a řekl: „Vyber si.“
Bez váhání by to bylo tohle.
Miluju stand-up, protože u toho vidím tohle.
„To děláš ty. Děláš to taky.“
A každý večer si říkám: „Díkybohu, že to není jen má rodina.
Ostatní lidi to dělají taky.“
Nikdo z nás není perfektní.
Každá rodina je bláznivá.
Jediná negativní věc u téhle práce je,
že cestujete sami.
Proto třeba Blue Comedy Tour byla taková zábava,
protože jsem nebyl sám, byl jsem s kamarády.
Lidi pořád říkají: „Vsadím se, že máte tolik srandovních historek
z doby, kdy jste byli na cestách.“ Je jich tuna.
Nebudu říkat nějakou o ostatních,
protože tady nejsou, aby řekli svoji verzi a udělali ji ještě zábavnější.
Ale řeknu vám
jednu srandovní historku z cest o mně,
kterou to dnes zakončíme. Takže…
Ne v létě 2020, ale v létě 2019,
jsem měl v létě pár vystoupení s Larrym the Cable Guyem.
A v létě si zvyknete…
Git-R-Done.
Takže když máte vystoupení v létě,
tak si na teplo zvyknete, protože obvykle
jsou to festivaly nebo trhy
nebo amfiteátry.
Vystupovali jsme na hudebním festivalu ve Phoenixu.
Ten den tam bylo 45 stupňů.
Pořadatel se nás snažil povzbudit. „No tak, je to suché teplo.“
A já: „To je i elektrická křeslo, je 45.“
Ale s Larrym jsme jeden večer vystupovali na jihu.
Neřeknu vám název toho města.
Protože někdo je určitě natolik talentovaný,
že by našel i záznam z kamery.
Ale nebylo jen horko, bylo i vlhko.
A jak vidíte, já se moc nepotím.
Ale ten večer, deset minut po začátku vystoupení, ze mě teklo.
Pot mi kapal z nosu.
Po 30 minutách jsem vypadal jak účastník soutěže mokré tričko.
Jak kdyby mě někdo postříkal hadicí, tak jsem se nikdy nepotil.
Takže když vystoupení skončilo,
hned jsem šel do šatny
a vyzunknul Gatorade a vodu kvůli rehydrataci.
A my před vystoupením nejíme, protože jste pak zpomalení,
takže když vystoupení skončí, máme hlad.
Takže jsem v šatně a piju Gatorade
a slyším na chodbě Larryho the Cable Guye.
Vtrhne mi do šatny a říká: „Hej, jdeme jíst.“
A Larry tohle říká často.
Obvykle s ním jdu, protože je sranda ho pozorovat, jak jí. Dopřává si.
A víte, když je vám horko, tak se vám nic moc nechce.
Tak říkám: „Kámo, je mi moc horko. Nemám hlad.
Myslím, že půjdu do hotelu a spát.“
A on: „Děláš si srandu?
Nemůžu se dočkat, až budeš po mně něco chtít ty.“
„Kolik ti je? Devět?
Není to nic osobního. Je mi horko.“
Tak jsem šel do auta a oni mě vzali zpátky na hotel.
Každý, kdo se živí cestováním, má takovou svoji rutinu.
Já mám rád v pokoji tmu, takže si ztlumím světla.
Mám rád, když je chladněji. Tak vypnu termostat,
ale každý den jste v jiném městě a každý hotelový pokoj je trochu jiný.
Takže jeden můj trik je,
že vždy rozsvítím v koupelně a zavřu dveře,
takže když budu muset v noci vstát,
můžu se orientovat, jak je ten pokoj rozložený.
Většinou spím ve spodním prádle,
ale ten večer bylo propocené.
A jak jsem řekl, balím jen tři kusy, takže…
Tak si říkám: „Nebudu v tom spát.“
Tak jsem je stáhnul, padl nahej do postele a usnul.
Vzbudil jsem se o půl druhý ráno
a fakt, ale fakt se mi chtělo čůrat.
A chlap po 40 ví, o čem mluvím.
Chce se vám tolik, že neusnete.
Není možnost, jak znova usnout.
Ale nechcete se probrat úplně.
Chcete tu činnost udělat a vrátit se do postele.
Vstanu, oči otevřený tak napůl, vidím světlo a jdu tam.
Hned, jak se dveře zavřou, si uvědomím,
že jsem na chodbě…
opravdu pěkného hotelu bez kousku oblečení na sobě.
Jestli se chcete rychle vzbudit, tohle je způsob.
Zapomeňte na kávu, tohle je rychlejší.
Takže stojím na chodbě a nic na sobě nemám.
Jsem jako Matt Damon v Marťanovi: „Vyřeš problém.“
Věděl jsem, že Larryho pokoj je na druhé straně chodby.
Takže tam běžím a klepu na jeho dveře.
Neodpovídá.
Představuju si ho, jak kouká klíčovou dírkou a směje se.
Klepu na jeho dveře a slyším, jak cinkne výtah.
Říkám si: „Mám 50% šanci,
že buď půjdou mým směrem, nebo na druhou stranu.“
Vyjdou dva Korejci, kteří se spolu baví,
otočí se a míří přímo ke mně.
A já: „Dobře, co uděláš?
Chovej se jakoby nic.“ Takže…
Zamířím směrem k nim.
Projdu kolem nich a jsem jako: „Hej, jak se máte?“
A jeden z nich něco řekl,
doufal jsem, že to znamenalo: „Páni, to bylo působivé.“
Ale když jsem to zadal do překladače, znamenalo to:
„Viděl si její knírek?“
Věděl jsem, že do výtahu nemůžu.
Vím, že výtahy mají kamery.
Nechci do výtahu a říkám si: „Co mám sakra dělat?“
Uviděl jsem nad dveřmi ke schodišti ceduli východ.
Říkám si: „Aspoň se schovej z té osvětlené chodby
na schodiště a pak něco vymysli.“
Jak běžím přes chodbu, doufám, že tam bude koš
s pytlíkem na odpadky, který bych si mohl natáhnout jak šaty.
Vejdu na schodiště a žádný koš tam není.
Snažím se přijít na to, co dělat,
a všimnu si, že jsou tam na zemi pohozené plechovky od piva.
Důvod, proč jsem vlastně vstal, byl ten, že se mi chtělo čůrat.
Nevěděl jsem, jak dlouho na tom schodišti budu,
a nejsem na to pyšný,
ale já pár plechovek zvedl, vyčůral se do nich
a zase je dal zpátky.
Cítím se kvlůli tomu hrozně.
Protože vím, že to bude muset nakonec někdo uklidit.
Ale byl to Old Milwaukee
a napadlo mě, že to zvednou a řeknou: „Jo, to je Old Milwaukee, fajn.“ Takže…
Ale jak jsem řekl, byl to opravdu pěkný hotel.
Měli 24hodinový pokojový servis.
Tak si říkám: „Třeba dal někdo tác s jídlem před dveře
a já si můžu vzít ubrousek, který tam dávají,
a mít ho jako Tarzan nebo tak.“
Takže scházím po schodišti
a zastavuju se na každém patře
a dívám se do chodeb, jestli neuvidím tác.
Sejdu asi dvě nebo tři patra
a žádný tác nevidím,
ale zahlédnu dvě krabice od pizzy
před něčím pokojem.
V tu chvíli mi připadaly jako oblek.
Takže běžím přes chodbu, vezmu si krabice
a jdu zpět na schodiště.
Sejdu posledních pár pater a nikde nenajdu tác,
ale v tu chvíli už je fakt pozdě. Jsou skoro dvě hodiny.
A v patře vstupní haly pootevřu dveře
a vidím skoro na celou halu. Nikoho tam nevidím.
Nikoho neslyším.
Tak si říkám: „Dobře, buď statečný aspoň 20 sekund.“
Mám jednu krabici vepředu a jednu vzadu
a začnu kličkovat.
Jdu k recepci, zrovna tam pracuje žena.
Když se blížím, vzhlédne a udělá…
„Můžu vám pomoci?“
„Ano, madam, můžete.
Omylem jsem si zabouchl dveře pokoje,
můžu dostat náhradní klíč, abych mohl dovnitř?“
A ona řekne:
„Máte nějaký doklad?“
A já: „Mám, ale je v jiné krabici od pizzy.
Ne, zabouchl jsem si dveře, nic nemám.“
A ona: „No…
Myslím, že musím zavolat manažerovi.“
A jde kamsi za zeď.
Já si říkám: „Nevolá manažerovi. Volá poldům.
Jsou dvě hodiny ráno, jsem nahý a mám krabici od pizzy mezi nohama.
Co budu dělat?“
A jak tak čekám,
najednou se rozevřou hlavní dveře do hotelu
a vejde Larry the Cable Guy
a náš manažer.
A já: „Díky, Bože! Vyslyšel jsi moji modlitbu.“
Jdou přes tu halu a já jsem nahý
a držím krabici od pizzy.
Larry přijde a neřekne: „Panebože, kámo, co se ti stalo?“
Podívá se na mě, na krabici od pizzy,
a řekne: „Já myslel, žes říkal, že nemáš hlad.“
„Jo, já tu seděl nahej v hale a jedl salám.“
Řekl jsem: „Omylem jsem si zabouchl dveře.“
V tu chvíli přichází recepční
a má s sebou člena ochranky.
Říkám: „Larry, potřebuju, abys mi pomohl. Řekni jí prosím, kdo jsem,
aby mi mohla dát klíč a já mohl do pokoje.“
Podíval se na mě, pak na ni a říká:
„Nikdy v životě jsem ho neviděl.“
A odjel výtahem nahoru.
Naštěstí ten člen ochranky vybuchl smíchy.
Oba nás poznal.
Byl to ten nejhodnější člověk, kterého jsem potkal.
Vzal náhradní klíč, jel výtahem se mnou a krabicí od pizzy
a šel se mnou a pustil mě dovnitř.
Já řekl: „Počkejte.“ Vzal jsem peněženku a dal mu 100 dolarů.
A říkám: „Mockrát děkuju.
Prosím nikdy o tomhle nikomu neříkejte.“
A teď vám to tady říkám zadarmo.
Takže jsem byl v pokoji, oblékl si tepláky a tričko,
ujistil se, že mám klíč v kapse
a čekal tak deset minut.
Pak jsem přešel chodbu a zaťukal na Larryho dveře.
On otevře a ještě furt se směje.
Je jako…
Řekl: „Říkal jsem, že se nemůžu dočkat,
až budeš ode mě něco chtít.“
A já: „Dobře, dostal jsi mě. Jsme si kvit?“
On říká: „Jo, jsme si kvit.“
A já: „Tak na důkaz smíru
jsem ti koupil pivo.“
Byli jste skvělí.
Bůh vám žehnej!
Opatrujte se. Dávejte na sebe pozor.
Díky, že jste přišli. Jste nejlepší.
Překlad titulků: Veronika Holbová