Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kiitos!
Kiitos paljon.
Kiitos, että tulitte.
Eikö olekin mukava päästä neljän seinän sisältä?
Kyllä!
En halua puhua tänään koronaviruksesta.
Mainitsen silti muutaman asian.
Koronavirus on ollut minulle opiksi.
Maskien jatkuvasta käyttämisestä opin sen,
että henkäysteni perusteella on pyydettävä anteeksi kaikilta,
joille olen puhunut viimeisen 30 vuoden aikana.
Hyvänen aika.
En tiennyt, miten pahalta hengitykseni haisee.
Olin taannoin ostoksilla,
kun siellä alkoi haista kuin tunkiolla.
"Mikä täällä haisee?"
"Ai, minähän se vain olen."
Koronaviruksen aikainen sulkutila opetti myös sen,
ettei minusta ole vaimoni keskustelutarpeiden tyydyttäjäksi.
Siihen tarvitaan koko kylä. Minä olen vain yksi mies.
Rakastan vaimoani, mutta hän on kovin puhelias.
Hän puhuisi koiralta luun suusta.
Hän myös prosessoi kaiken ääneen.
Aina, kun hän saa ajatuksen,
hän ei vain ajattele sitä, vaan sanoo sen ääneen.
Sulkutilan aamuina kaadoin itselleni aamukahvit.
Vaimo oli aina läsnä, ja juttu lähti heti käyntiin.
"Mihin matkustetaan pandemian jälkeen? Pakko päästä ulos talosta.
Talosta puheenollen, kuulin jotain naapuriin muuttaneesta perheestä.
Sanoinhan, että nainen näytti oudolta."
"Keittiöstä paloi lamppu. En laita ruokaa pimeässä.
Jos haluat syödä, paras hakea tikapuut."
"Miksi täällä on näin kuuma? Eikö sinun ole kuuma?"
"Robin sanoi, että ihmiset hamstraavat vessapaperia.
Hamstraajille pitäisi olla oma ovi helvettiin.
Hamstraus on väärin."
"Näin takamukseni peilistä. Mikset ole sanonut mitään?
Se on koulubussin kokoinen. Kohta tönin lamputkin pöydiltä."
"Näin tosi outoa unta.
Sinun äitisi ja Will Smith menivät naimisiin,
eikä se ole oudoin juttu.
Oudointa on, että he vannoivat valansa trampoliinilla kypärät päässä.
Mistähän siinä oli kyse?"
"Miksi katsot minua noin? Onko tukka sekaisin?"
"Mietitään yhdessä, kenestä saamme siipan Kyle-serkulle.
Serkkuparalla on seuran tarve.
Tarpeista puheenollen, auto tarvitsee huoltoa.
Moottorin merkkivalo on palanut pari kuukautta.
Auto haisee palaneelta aina kun ajan. Ei sen pitäisi tehdä niin."
"Mitä jos Kyle on homo, eikä ole vielä tullut kaapista?"
"Chipin ja Jenniferin lapsenlapsi ympärileikataan tänään.
Leikkauksista puheenollen kaulakorun hintaa leikattiin.
Minulle sopii, jos ostat sen minulle syntymäpäivälahjaksi."
"Jos Kyle on homo, tuntisitko sinä jonkun hänelle?
Olet showbusiness-hommissa, ja siellä on paljon homoja."
"Sanot varmaan, että siihen on aikaa, mutta mietin itsenäisyyspäivän juhlia.
Tekisinkö perunasalaatin niin kuin viimeksi,
vai makaronia fetajuuston ja tomaattien kanssa?
Tykkäsit siitä pari viikkoa sitten. Voin laittaa kumpaa vain."
"Ja mikä veljeäsi on vaivannut?
Hän on ollut tosi kiukkuinen. En halua edes puhua hänelle."
"Miksi solmit hirttosilmukkaa?
Irrota se heti ja tule pois sängyltä. Tyynyt menevät sekaisin."
Jokainen päiväni sulkutilan aikaan.
Koronaviruksen aikana tapahtui jotain hyvääkin.
Minusta tuli ensi kertaa isoisä.
Rakastan sitä pikkuhemmoa enemmän kuin ketään muuta.
En tiedä, miten tyttäreni onnistui,
mutta hän pääsi Jerry Springer Show'hun.
Saimme selville vauvan isän aivan ilmaiseksi.
Se oli hienoa.
Vitsi vitsinä.
Emme tiedä isästä mitään.
Toinen hyvä asia on, että äitini simpukkapuhelin hajosi.
Sitä on odotettu 20 vuotta.
Se hajosi kuukausi pandemian alusta. Ostimme äidille iPhonen.
Jos kysyisitte minulta,
opetanko mieluummin äitini tekstaamaan -
vai koirani pyyhkimään oman pyllynsä,
käskisin ojentaa vessapaperin.
"Anna, kun kokeilen."
Tekstaamisessa on haastetta.
Tyttäreni innostuivat, kun mummu vihdoin tekstaa.
Äitini soitti minulle kerran ja kysyi,
mitä lol tarkoittaa.
"Miten niin?"
Hän sanoi: "Jordan lähetti viestin, jonka lopussa lukee lol."
Kysyin, miten se tavataan. "L-O-L."
Se tarkoittaa "laugh out loud".
Nykynuoret käyttävät lyhenteitä, eivätkä kirjoita kaikkea.
Esimerkiksi IDK on "I don't know." OMG on "oh my gosh."
Ja niin edespäin.
Pari päivää myöhemmin sain äidiltä tällaisen viestin:
"J, K, K, V, T, M, K."
Voi ei, äidillä on halvaus.
Soitin ja kysyin, mitä hän oli minulle tekstannut.
"Tein vain samaa kuin tytöt."
"Jos käyt kaupassa, voisitko tuoda minulle ketsuppia."
"Tietenkin. Miksen heti tajunnut?"
Hän rakastaa iPhoneaan.
Simpukkapuhelimessa ei ollut kaikkia ominaisuuksia.
Kuten kenttää.
Taannoin hän soitti ja minä vastasin.
Ei ollut muuta tekemistä puoleentoista tuntiin.
Puhelun aikana äiti mainitsi,
että naapurustossa oli ollut murtoja.
Huolestuin vähän.
Äiti sanoi: "Siksi harkitsenkin aseenkantoluvan hakemista."
Äiti on 85-vuotias.
Hänellä on huono näkö, huonompi kuulo,
ja yhtä huono tasapaino kuin Ron Whitella pikkutunneilla.
Ja nyt hän aikoo ostaa aseen.
Kannatan kyllä aseenkanto-oikeutta.
Saatan olla ylivarovainen,
mutta ehkä ei pitäisi olla mutkaa taskussa -
jos ranteessa on turvaranneke.
Tosin luodit voisi lajitella pilleripurkkeihin.
Kehotin häntä miettimään asiaa.
Aseen lataaminen voi olla hankalampaa kuin suolakurkkupurkin avaaminen.
Hänellä on reumatismia.
Agenttini voisi saada hänet mainokseen.
"Reumatismini oli äitynyt niin pahaksi,
että tuskin sain asetta ladattua.
Kiitos uudistetun kipulääkkeen rautaa sataa taas."
"Eikö vain, äijä?"
Sanoin vaimolleni, että tiesin mitä äiti saa jouluksi.
"Ostan magneettisen asekotelon rollaattorin kylkeen,
ja hänen miehelleen ostan luotiliivin, joka mahtuu villapaidan alle.
Siltä varalta, että äiti sekoaa täysin Onnenpyörää katsoessaan."
Sellaista minun ja vaimoni elämä on nyt.
Lapset ovat kasvaneet ja muuttaneet pois.
Hengähdimme hetken, ja nyt kasvatamme vanhempiamme.
Tapahtui vain pikainen vuoronvaihto.
Luulin teinejä sekopäiksi.
Teinit ovat helppoja vanhuksiin verrattuna.
Vanhukset ovat sekaisin!
Auto oli taannoin korjaamolla. Pyysin appiukolta kyydin hakemaan sitä.
Hänen piti pysähtyä tankkaamaan matkalla.
Opin siinä tankatessa,
että koko auton voi pestä -
huoltoaseman ikkunalastalla.
Tiedän sen, koska istuin pelkääjän paikalla -
ja katsoin, kun hän pesi auton.
Istuin siihen asti, kun viereisen pumpun kaveri alkoi kuvata.
Sitten valuin mahdollisimman alas. En halua joutua Instagramiin.
Appi nousi takaisin autoon.
Kysyin, huomasiko hän huoltoaseman autopesupaikan.
"Huomasin, mutta se maksaa kuusi dollaria."
"Säästit kuusi dollaria,
mutta luovuit itsekunnioituksesta ja pesit auton ikkunalastalla -
ja maailman likaisimmalla vedellä."
Haaveilin yhtä likaisista tytöistä kuin mitä huoltoaseman vesi on.
Appiukko on mahtava. Hän nostaa housunsa nänneihin asti.
Hän hokee, miten maailma menee vain pahempaan päin,
ja miten ennen vanhaan oli kaikki paremmin.
Kun hän kuvailee omaa nuoruuttaan, kaikki oli aina vaikeaa.
"Ei ollut sähköjä, ja jaoin kenkäparin veljen kanssa.
Kouluun piti kävellä puolitoistametrisen lumihangen halki."
Milloin New Orleansissa satoi puolitoista metriä lunta?
Tajuan, mitä hän tarkoittaa vanhoilla hyvillä ajoilla.
Miettikää asiaa.
Vanhetessa kaikki muuttuu. Teknologia on muuttunut.
Moraali on muuttunut. Yhteiskunta on muuttunut.
Yhtäkkiä onkin maailmassa, jossa ei ole järkeä.
Tulee ikävä maailmaa, jossa kaikki oli kohdallaan.
Vanhat hyvä ajat eivät silti olleet täydellisiä.
Kysyin siitä äidiltäni.
Äidin kotona oli ulkohuussi kunnes hän täytti 14.
Kysyin, mitä hän teki talvella, jos piti käydä yöllä vessassa.
Hän vastasi: "Käytimme ämpäriä."
Sitä sanottiin likasangoksi tai hunajapurkiksi.
Ämpäri teki vessan virkaa.
Mietin vaimoni reaktiota parsakaalipaistokseen,
joka on ollut jääkaapissa liian kauan.
Mitä, jos olohuoneen nurkassa olisi ulosteämpäri?
Yksi kuoleman eufemismeista on lusikan nurkkaan heittäminen.
Siitähän tässä on kyse.
"Anteeksi, kulta.
En huomannut ämpäriä, kun heitin lusikkasi nurkkaan."
Jos ennen kaikki oli niin hyvin,
Viagran keksinyt tyyppi ei olisi miljardööri.
Kun Jumala ennen päätti, ettei enää ota eteen,
ei voinut kuin perustaa puutarhan takapihalle.
Siellä vakoon tökitään vain tomaatinsiemeniä.
Kiitos Viagran, väki jaksaa ahertaa kahdeksankymppisinäkin.
Miettikää sitä hetki.
Läjä lihaa, jossa riittää ryppyjä silitettäväksi.
On hyvä, että hoitokodit antavat ukoille puoli pilleriä iltaisin.
Se estää putoamasta sängystä.
Eräänlainen jalkatuki.
Nykyään kaikki puhuvat tästä.
Vanhoina hyvinä aikoina -
kukaan ei kehdannut sanoa, jos letku oli löysänä.
Nykyisin on kaikenlaisia konsteja.
Kuulin taannoin radiossa mainoksen erektiohäiriölääkkeestä,
joka saisi miehen jaksamaan 30, 60 tai jopa 90 minuuttia.
90 minuuttiako?
En jaksa keskittyä mihinkään niin kauaa.
Lähtisin jo 20 minuutin jälkeen tekemään voileipää. "Otatko sinäkin?"
Elegantti ikääntyminen on hyvä homma.
Ikävöin nuoruuttani ja nuorta kehoani.
En vaihtaisi vanhaa sieluani siihen, mutta ikävöin sitä silti.
Lapsena riitti energiaa liikaakin.
Milloin teillä oli viimeksi liikaa energiaa?
Lapsena energiaa riitti niin, ettei telkkaria malttanut katsoa istualtaan.
Piti seistä päällään tai olla puoliksi tuolissa ja puoliksi pois.
Mainosten ajan painittiin, kunnes ohjelma alkoi taas.
Jos tulette käymään ja löydätte minut telkkarin edestä -
takamus sohvalla ja pää lattiassa,
soittakaa hätänumeroon.
Vaikka olisin vielä elossa,
en varmasti pysty hilaamaan itseäni pystyasentoon.
Lapsuuteni oli mahtava.
Harrastin joka urheilulajia. Vanhempani eivät pakottaneet valitsemaan.
He arvelivat, että olisin jossakin niistä ammattilainen.
Urheilu oli silloin outoa.
Jos halusi palkinnon, piti tulla ensimmäiseksi.
Sekopäistä.
Paljon hyviä muistoja jopa lääkärillä käynnistä.
Jos ei itkenyt rokotuksen takia,
sai valita aarrearkusta palkinnon.
Muistatteko aarrearkut?
Miksi niin ei enää tehdä?
Ei haittaisi saada lääkärissä kumihanskakättä takamukseen,
jos käynnin päätteeksi saisi arkusta hämähäkkisormuksen.
"Tämä loistaa pimeässä. Pane valot pois ja katso."
Lapsena makailin auton takaikkunalla koko matkan Floridaan.
Turvaistuinlakien takia vasta kuudesluokkalainen -
näkee minne on menossa eikä mistä tulee.
Nykyään vaikeinta on muistaa salasanat.
Kukaan ei muista niitä kaikkia.
Vanhoina hyvinä aikoina piti muistaa vain yksi salasana.
Sillä pääsi salaiseen metsämajaamme.
Se oli hyvin valittu.
"Sano tunnussana."
"Tissit."
Emme ajatelleet muuta, joten miksei tehdä siitä tunnussanaa?
Jokainen kokoontuminen käsitteli tissejä.
Yksi kavereistani, joka on kai nyt vankilassa,
oli keksinyt, että jos taivas on täydellinen paikka,
heti taivaan porttien jälkeen olisi suunnaton tissikenttä.
Siellä saisi juoksennella paljain jaloin.
Päätin välittömästi mennä kirkkoon.
Koulut ovat ehkä parempia nykyään.
Nykyään testataan sekä oppimisvaikeuksien -
että lahjakkuuden varalta.
Vanhoina hyvinä aikoina ei ollut väliä oliko nero -
vai söikö lounaaksi liituvärejä. Kaikki olivat samalla luokalla.
Oppimateriaalien sopivuutta ei mietitty.
Toiseksi viimeisenä lukiovuotenani äidinkielessä opetettiin vain runoutta.
Mitä työväenluokkaiset köyhät kakarat tekevät runoudella?
Ei mieheni korjaa Oven hyttysverkkoa
Kissa oksensi juuri Läjän kuolleita lintuja
On neljä pientä lasta Jotka syövät koko ajan
Älä siis kysele Miksi ruohoa poltan
Seksuaalikasvatus aloitetaan viidenneltä luokalta.
Minulle ei kukaan opettanut seksistä mitään.
Vanhempani eivät opettaneet mitään, eikä koulukaan.
Opetin itse itselleni kaiken.
Kun olin 11-vuotias, setäni kasvatti kaneja.
Olimme käymässä hänen luonaan, ja hän vei meidät katsomaan kaneja.
Kaikki urokset olivat häkeissään ja naaraat omissaan.
Hän otti uroksen häkistä, käveli naaraan häkin luo,
ja pudotti uroksen sinne.
Uroskani hyppäsi naaraan päälle -
ja jyysti hurrikaanin lailla noin viiden sekunnin ajan.
Sitten se kaatui selälleen.
Kaikki muut nauroivat, mutta minä en.
Pelkäsin, etten osaisi hoitaa hommaa niin nopeasti.
Kävi ilmi, ettei siitä tarvinnut huolehtia.
Luultavasti vanhoista hyvistä ajoista -
on muuttunut eniten tämä.
Tämä pieni koje.
Tämä muutti maailman.
Kaikilla on tällainen kädessään kellon ja vuoden ympäri.
Vaikka eläisi kehitysmaassa, eikä olisi ruokaa, puhelin on silti.
Vanhoina hyvinä aikoina perheellä oli yksi yhteinen puhelin.
Se oli kiinni keittiön seinässä.
Puhelimia oli neljää väriä:
Musta, valkoinen, viljankeltainen ja avokadonvihreä.
Meillä oli vihreä, ja vanhempani maksoivat ylimääräistä pitkästä johdosta.
Puhelinlaitos ei pihistellyt johdon pituudesta.
Se oli yli neljännesmailin pituinen.
Äiti käveli ajotien päähän hakemaan postin,
ja puhui siskonsa kanssa koko ajan.
Koska puhelin oli yhteinen, siihen ei saanut puhua rauhassa.
Piti keksiä konsteja.
Johto vedettiin oven ali ja mentiin kaappiin puhumaan tyttöystävälle,
kun sisarukset moiskauttelivat ilmapusuja kulman takana.
Kun johtoa venytti niin kauas, pitkän johdon huono puoli kävi ilmi.
Muistaako kukaan?
Aivan, se meni aina solmuun.
Kuin Judy-tädin tangat kickboxing-tunnin jälkeen.
Äärimmilleen venytettynä se oli tappava ase.
Äiti puhui puhelimessa laittaessaan ruokaa.
Eräänä iltana äiti puhui, ja minä jahtasin veljeäni ympäri taloa.
Käännyimme keittiöön, eikä veli nähnyt puhelimen johtoa.
Hänen jalkansa nousivat ilmaan ja pää mäjähti lattiaan.
Äiti jatkoi kokkaamista ja puhumista.
"Olen puhelimessa."
Sen voin sanoa, että ennen vanhaan puhelimen pirinästä innostui.
Puhelimeen juostiin vastaamaan.
Etukäteen ei tiennyt, kuka soitti. Se saattoi olla mummo tai presidentti.
Se selvisi vastatessa.
Soittajatunnus on vienyt kaiken ilon puhelimeen vastaamisesta.
Nyt kun puhelin soi…
"Tuohon en varmasti vastaa.
Turha yrittää."
Työnnämme puhelimen milloin taskuun, milloin käsilaukkuun.
Siitä seuraa vahinkopuheluja. Niitä sanotaan taskupuheluiksi.
Katsotaan, kuinka rehtejä olette.
Moniko kuuntelee tarkemmin taskupuheluita kuin oikeita puheluita?
Jos saan taskupuhelun, eikä ole kiire, jään kuuntelemaan 20 minuutiksi.
Kaverini Purdie on huonekalupuuseppä.
Hän pitää puhelinta etutaskussa ja soittaa jatkuvasti taskupuheluita.
Kerran hän soitti minulle,
joten jäin kuuntelemaan, kun hän käveli verstaassaan.
Kymmenen minuutin sisään kuulin kun ovi aukesi, kansi nousi -
ja hän alkoi pissata.
Koska olen kypsä aikuinen, hyppäsin tuolistani,
juoksin vaimon luo ja hihkaisin: "Purd pissaa!"
Panimme puhelimen kaiuttimelle ja kuuntelimme yhdessä,
kun ystäväni pissasi.
"Toivottavasti hän pieraisee lopuksi."
Mikä meitä vaivaa?
Tämä esine on kiehtova.
Keittiön seinällä ollut esine oli vain puhelin. Tämä on kaikkea.
Saimme ennen kaiken jostain muualta.
Ennen valvottiin yhdentoista uutisiin,
että sai kuulla urheilutulokset ja huomisen sään.
Nyt sääennustuksen saa kahdeksi viikoksi eteenpäin,
ja urheilutuloksetkin ovat tässä.
Tämä on lentolippu, Raamattu, taskulamppu ja puhelinmuistio.
Tämä on musiikkikirjasto, videopelisali ja ensiluokkainen kamera.
Jotkut nuoret eivät tiedä tätä. Kamerat olivat erillisiä esineitä,
joihin piti ostaa filmiä.
Kuvia otettiin 24 kerrallaan, eikä niistä tiennyt olivatko ne hyviä.
Kun kaikki 24 oli kuvattu,
filmi otettiin ulos ja vietiin kehitettäväksi.
Sitten kun kaikki työntekijät olivat katsoneet kuvat läpi,
he soittivat hakemaan valmiit printit.
Niitä oli aina katsottu.
"Milloinkas teidän perhe kävi Grand Canyonilla?"
"Paskiainen."
Kuvat olivat kallisarvoisia.
Epätarkat ja huonosti rajatut kuvatkin pantiin valokuva-albumiin,
koska muuten ei ollut todistetta mistään.
Nyt voi katsoa kuvaa, ja jos se ei kelpaa, voi ottaa toisen.
Kuvat eivät enää ole kallisarvoisia. Otamme kuvia kaikesta.
Tyttäreni kuvaavat ruokaansa.
Kun tarjoilija laskee annoksen heidän eteensä,
tyttäreni antavat kameran syödä ensin.
He ottavat kuvan ja lähettävät sen ystävilleen.
Minun nuoruudessani herkullisen vohvelin syötyään -
piti vain vakuuttaa muut asiasta.
Tämä on uskomaton esine.
Tiesittekö, että jos tämä katoaa, se osaa löytää itsensä?
Useimmat tarvitsevat siihen Jeesusta, mutta ei tämä kaveri.
Se löytää sekä itsensä että sinut ja kenet tahansa perheestäsi.
Siinä on maailmanluokan GPS, johon voi panna minkä vain osoitteen.
Se vie suoraan perille ja kertoo myös milloin saavut.
Vanhoina hyvinä aikoina ei ollut GPS:ää. Oli karttoja.
Niitä pidettiin auton hansikaslokerossa.
Karttoja ei haluttu avata, koska niitä oli mahdoton taitella kiinni.
Olimme aina eksyksissä.
Perhelomilla uusia reittejä etsi vain isä.
"Lapset, muutin mieleni.
Disney Worldin sijaan menemme vilkaisemaan tätä rautakauppaa.
Mitä sanotte?"
Tässä esineessä on enemmän laskuvoimaa -
kuin 80-luvun isoimmissa tietokoneissa.
Maailman kaikki tieto sormien ulottuvilla.
Puhelimelta voi kysyä paljonko norsu painaa -
tai kuinka pitkä Tom Cruise on.
Vanhoina hyvinä aikoina ei auttanut kuin odottaa,
että pihit vanhemmat ostivat tietokirjasetin.
Eikä niitä edes saanut kerralla.
Ennakkomaksua vastaan sai A-osan.
Kun jatkoi maksamista, sai myöhemmin B-osan.
Ensimmäisenä vuonna saattoi tietää kaiken Antarktiksesta.
Tai apinoista.
Mutta jos piti kirjoittaa raportti Zimbabwesta,
jäi auttamatta luokalleen.
Z-osa tulisi 30-vuotispäivän aikoihin.
Ei ole aina hyvä asia, että meillä on kaikki tieto maailmassa.
Siitä tulee pakkomielle, etenkin lääketieteen suhteen.
Ennen vanhaan kivut ja säryt hyväksyttiin.
Se oli luonnollinen osa ikääntymistä.
Nyt jokainen särky ja vaiva etsitään googlesta.
Kynsipiikitkin katsotaan googlesta. "Miten kynsipiikistä pääsee eroon?"
"Harvinaisissa tapauksissa kynsipiikki on oire aivoverenvuodosta."
"Ei hitto."
"Mikä hätänä, Lloyd?" "Minäpä sanon, mikä on hätänä."
"Minuutti sitten en tiennyt, että minulla on aivot,
ja nyt niissä on verenvuoto."
Siitä pelästyy kuollakseen.
Ei sitä tarvitse edes etsiä. Puhelimeeni ilmestyi mainos.
"Alaselän kipu voi olla varhainen oire sokeudesta."
Minun alaselkääni kivistää.
Luulin, että se johtui huonekalujen siirtelystä.
Ei olisi pitänyt siirrellä. Nyt vain törmään niihin.
Pitääpä tilata opaskoira, kun vielä löydän tietokoneen.
Tämä on televisiokin. Yhtään matsia ei tarvitse jättää välistä.
Moniko miehistä on istunut häissä puhelin sylissä -
ja katsonut peliä puhelin äänettömällä?
Ja pornoa ei tarvitse edes hakea.
Pornoa on niin paljon, että se hakee sinut.
Mietimme taannoin mihin ravintolaan menisimme.
Etsin haulla "herkullinen italialainen lähellä minua."
Mamma mia.
Aika mehukas lihapulla.
Ennen vanhaan porno oli sitä,
että joku kavereista löysi hylätyn Playboy- lehden.
Sitten se tuotiin salaa metsän majalle.
Muistattehan salasanan?
Jos pidätte pornosta, ehkä asiat ovat nyt paremmin,
koska lehden pitelyyn tarvitaan kaksi kättä,
mutta puhelimeen vain yksi.
Ihmiset tuhoavat pahuudellaan kaiken hyvän.
Puhelimelle on keksitty tuhmia käyttötapoja.
Jotkut ottavat kuvia sukuelimistään ja lähettävät niitä muille.
Mahtava ajatus.
Mikä siinä voisi mennä pieleen?
Jos halusin ennen vanhaan lähettää tyttöystävälle kuvan elimestäni,
piti löytää paperia, panna se keittiön pöydän reunalle,
odottaa ettei muita ole kotona,
vetää housut äkkiä alas, asettaa juniori paperille,
ja piirtää ääriviivat kynällä.
Sitten tarvittiin liituvärit.
Vain 64 värin paketissa oli ihonvärinen liituväri.
Kuva piti värittää, panna kirjekuoreen,
kirjoittaa tyttöystävän osoite, lisätä postimerkki,
ja viedä kirje postilaatikkoon.
Kolme päivää myöhemmin hän kysyisi puhelimessa:
"Miksi lähetit minulle kuvan peukalostasi?"
Ei kovin seksikäs lopputulos.
Koronaviruksen aikaan olen ikävöinyt tien päällä olemista.
Vaimo rakastaa matkustamista.
Kun kävi ilmi, että nyt ei pääse matkoille,
vaimo tilasi läjän matkailulehtiä.
Selailin yhtä lehdistä ja löysin artikkelin,
jossa joku nainen opetti muille naisille,
miten 10 päivän matkalle voi pakata vain käsimatkatavaran.
Sanon sen vielä kerran. Nainen,
joka pakkaa 10 päivän matkalle vain käsimatkatavaran.
"Mistä naisesta tässä on kyse? Barbiestako?"
Vaimoni ei voisi pakata käsimatkatavaraa nudistirannallekaan.
Nykyään saa tuoda vain yhden käsimatkatavaran.
Vaimollani on kaksi ja minulla se, mitä taskuihin mahtuu.
Oli kiinnostavaa huomata, että kun kaikessa nähdään seksismiä,
artikkeli oli kirjoitettu vain naisille.
Miehetkin pärjäävät 10 päivää.
Pystyisitkö siihen? Minä pystyisin.
Pitäisi polttaa sukat ja kalsarit, mutta pystyisin silti.
Useimmat miehet pakkaavat minun laillani.
Jos edessä on kolmen päivän matka,
otan kolme paria sukkia, kolmet alushousut, kolme paitaa,
toisen parin farkkuja jos satun sotkemaan nämä,
hammasharja, partakone. Valmista.
Kymmenen sekuntia pakkausta.
Niin minä pakkaan.
Kun lähden lomille vaimoni kanssa…
Sanon tämän suoraan: Lomailu vaimon kanssa on mahtavaa.
Vaimo on lomilla paljon "lämpimämpi" kuin kotona.
Jos huoneen ovessa on numero, hän käy kuumana.
Sama nainen ei huomaa minua kotona,
mutta hotellihuoneessa hän ripustaa trapetsia katosta -
ennen kuin kantaja on palannut tiskille.
Vaimon kanssa lomilla on ihanaa.
Lomille pääsy on haastava osio,
koska vaimoni pakkaus vie kauemmin kuin 10 sekuntia.
Häneltä menee siihen päivätolkulla.
Hänellä on asukokonaisuuksia.
Miehillä ei ole asukokonaisuuksia.
Vaimoni pitää koota asukokonaisuus jokaiselle lomapäivälle.
Lisäksi tarvitaan pari ekstraa, jos menemmekin ravintolaan.
Ja muutama vara-asu, jos alkuperäiset joutuvat jäähylle.
Siihen menee aikaa ja vaivaa.
Pari kolme päivää ennen lähtöä vaimo alkaa vetää vaatteita kaapista -
ja asetella niitä sängylle kuin litteitä mannekiineja.
Sitten vaimo tuijottaa niitä.
Joskus hän kutsuu minut avuksi.
"Tässä on kaksi asukokonaisuutta. Kummasta tykkäät enemmän?"
"Vasemmanpuoleisesta."
"Et ole tosissasi.
Mitä vikaa oikeanpuoleisessa on?"
"Ei mitään. Pidän vain vasemmanpuoleisesta."
"Minä rakastan oikeanpuoleista."
"Nyt kun mietin asiaa, taidankin pitää oikeanpuoleisesta."
"Etkä pidä. Sanot vain niin. Nyt en tiedä, mitä tehdä."
"Minäpä tiedän. Menen junaraiteille makaamaan.
Jää sinä tähän tuijottamaan asuja."
Sekin ero meillä on, että olen valmis, kun vaatteeni on pakattu.
Vaimollani taas vaatteet ovat vasta alkua.
Hänen pakaasinsa on kuin arkeologinen kaivaus. Siinä on kerroksia.
Kun asukokonaisuudet on valittu,
niihin pitää valita sopivat korut ja asusteet.
Lakidraamoissa niitä sanotaan oikeusasusteiksi.
Seuraavaksi kengät.
Niihin menee aikaa. Hän ei halua olla erossa kengistään.
Hän valitsee kenkiä kauemmin kuin valitsimme lapsille nimiä.
Toivon, ettei hänen tarvitse valita kenkien ja minun välilläni.
Jos kirurgi sanoisi: "Miehenne henki voidaan pelastaa,
mutta vain jos luovutte kengistänne."
"Hän toivoi aina tuhkausta.
Tarvitsen hautajaisiin uudet kengät."
Seuraava kerros on elektroniikka.
Olimme kerran hotellissa, jossa ei ollut hiustenkuivaajaa.
Siitä lähtien vaimoni on pakannut hiustenkuivaajan.
Mutta hän pakkaa myös kihartimen ja suoristusraudan.
Minusta ne kumoavat toisensa.
Sitten hän pakkaa valaistun meikkipeilin, joka suurentaa 12-kertaisesti.
Kenenkään ei tarvitse katsoa itseään sen kokoisena.
Sillä suurennoksella ryppy on kuin kaivanto,
mustapää on kuin viemärin kansi,
ja mitä jos leuasta löytyy karva?
Naista ei saa huoneesta ulos, jos hänen leuastaan roikkuu -
taistelulaivan ankkuriköysi.
En ole koskaan katsonut kasvojani suurennospeilistä.
Mutta muutaman kerran olen suihkusta tullessani -
pysähtynyt hetkeksi sen eteen.
Buenos dias, Señor Enchilada Grande.
Laukun seuraava kerros on naisellinen ilmiö.
Kaiken varalta -kerros.
Hän ottaa aina mukaan sadetakin ja sateenvarjon -
siltä varalta että sataa.
"Säätiedotuksen mukaan sateen todennäköisyys on alle 5 %."
"Hyvä on.
En tiedä, mitä teet, jos sataa."
"Minä tiedän. Menen takaisin sisälle."
Hän pakkaa aina villapaidan tai takin viileiden iltojen varalta.
Kuten Orlandossa usein käy heinäkuussa.
Tekevätkö muiden vaimot näin?
Vaimoni pakkaa kokoontaitettavan matkalaukun -
kovakylkisen matkalaukun sisään.
Tyypit osoittelevat toisiaan.
"Siltä varalta, että ostan sieltä jotain."
Jos tykkäätte vedonlyönnistä,
kannattaa panostaa sille, että vaimo ostaa jotain.
En ole katsonut kokoontaitettavan matkalaukun sisään,
mutta sen sisällä on varmaan toinen kokoontaitettava laukku.
Vaimo tuo aina mukaan ison pussillisen lääkkeitä -
siltä varalta että joku sairastuu.
Kerran helmikuussa esiinnyin Buffalossa. Lunta oli näin paljon. Päätäni särki.
Avasin lääkepussin. Siellä oli malariapillereitä.
Luojan kiitos Buffalo välttyi sinä talvena malaria-epidemialta.
Sanoin vaimolle: "Rakastan sinua, mutta nyt pakkaaminen lähti lapasesta."
Viimeksi kun valmistauduimme lähtemään matkalle,
löysin vaimon matkalaukkuni kimpusta.
Hän veti esiin kaurahiutalepussin ja kysyi, mitä varten se oli.
"Se on siltä varalta, että pitää ruokkia ne kaksi aasia,
joita tarvitaan laukkujesi kantamiseen."
Hän pakkaa kevyesti lentomatkoja varten. Automatkailu on asia erikseen.
Automatkoilla pakkaamisen ja muuttamisen ero on hiuksen hieno.
Vaimoni ja tyttärieni mielestä heidän velvollisuutensa -
on täyttää auto kattoa myöten.
Heidän pakkaustyylinsä saa miehen kyyneliin.
He panevat sipsipussit pohjimmaisiksi ja heittävät matkalaukut päälle.
"Jos haluatte minun elävän, antakaa minun hoitaa homma."
Auton pakkaaminen on taitolaji.
Isä oli matkalaukkutetriksen mestari. Laukkuja käännellään ja pyöräytellään.
Kun isä oli valmis, väliin ei mahtunut edes kirjepaperia.
Isä saisi kaikki kodin huonekalut takakonttiin.
"Anna piano tänne. Kyllä se vielä mahtuu!"
Kun auto on lastattu, olen isäni lailla valmis lähtemään.
Vaimo ei ole.
"Ei lähdetä vielä."
"Auto on pakattu. Miksi ei?" "Minun pitää siivota ensin."
"Mitä?"
"En osaa pitää hauskaa, jos joudun palaamaan sotkuiseen kotiin."
"Mikset siivonnut aiemmin?"
"Koska minun piti pakata."
Siinä on syy siihen, miksi miehet kuolevat ennen naisia.
Koska haluamme.
Olemme olleet naimisissa 36 vuotta.
Vaimo ei… Kiitos.
Vaimo ei edelleenkään ymmärrä, että automatkoilla tärkeintä on -
päästä määränpäähän lyhyimmässä mahdollisessa ajassa.
Muuta en halua.
Vuosien varrella olen oppinut, että vaimon päämäärä -
on juoda juuri sen verran,
että hänelle tulee pissahätä 15 minuutin välein.
Se tuhoaa minun päämääräni.
Vaimolle tulee pissahätä juuri kun ajamme liittymän ohi.
"Nyt on pakko päästä vessaan."
"Pääset vessaan 70 kilometrin päässä. Siellä on seuraava liittymä."
Hän ei pissaa liittymien välillä.
Jokainen mies tässä huoneessa on tehnyt niin.
Kenenkään ei tarvinnut opettaa sitä. Se on synnynnäinen taito.
Auto vedetään tien sivuun -
ja mennään tarkastamaan eturenkaan ilmanpaine.
Helppo homma.
Hyvät naiset, tekin pystytte siihen.
Kyllä vain. Käytte vain takarenkaan luona.
Toivottavasti teillä oli hauskaa.
Kiitos.
Minua on siunattu. Olen saanut tehdä näitä töitä pitkään.
Olen tehnyt monenlaista.
Olen kirjoittanut kirjoja ja juontanut televisio-ohjelmaa.
Ei ole ollut tylsää.
Jos olisi pakko valita yksi asia, niin se olisi tämä.
Stand-up on parasta, koska minusta katsoen se näyttää tältä.
"Sinä teet noin."
Mahtavaa, ettei vain oma perheeni ole vitsieni kaltainen.
Kukaan ei ole normaali. Kaikkien perheet ovat outoja.
Ainoa negatiivinen puoli on yksin keikkailu.
Sen takia esimerkiksi Blue Collar Comedy Tour oli hauska,
koska olin reissussa kaverien kanssa.
Minulta kysellään tarinoita reissujen varrelta,
ja niitähän riittää.
En kerro teille juttuja kavereistani.
He eivät ole kertomassa omaa versiotaan, mikä tekisi jutusta hauskemman.
Kerron jutun itsestäni.
Se voi olla illan viimeinen.
Vuoden 2019 kesällä esiinnyin usein Larry the Cable Guyn kanssa.
Kesällä tottuu…
"Git-R-Done."
Kesällä tottuu siihen, että keikoilla tulee kuuma.
Keikat ovat usein festivaaleilla tai ulkonäyttämöillä.
Esiinnyimme musiikkifestivaalilla Phoenixissa.
Silloin oli 45 astetta lämmintä.
Järjestäjä kevensi tilannetta. "Älkää nyt, se on kuivaa kuumuutta."
"Sähkötuolissakin on kuivaa kuumuutta."
Minä ja Larry esiinnyimme yhdessä.
En kerro sen kaupungin nimeä.
Joku etsisi netistä turvakameran tallenteen tapahtuneesta.
Oli sekä kuumaa että kosteaa. En yleensä hikoile paljoa.
Sinä iltana 10 minuuttia esityksen alusta hikipisarat putoilivat nenänpäästä.
Puolen tunnin sisään olin kuin märkä t-paita -kisailija.
Kuin olisi paloruiskulla kasteltu. En ole ennen hionnut niin.
Menin keikan jälkeen suoraan pukuhuoneeseen.
Aloin kumota Gatoradea nesteyttääkseni itseäni.
Emme syö ennen esityksiä, koska siitä laiskistuu.
Keikan jälkeen on aina nälkä.
Olin pukuhuoneessani ja kuulin Larry the Cable Guyn tulevan.
Hän tuli ovelle ja sanoi: "Mennään syömään."
Sitä kuulee häneltä usein.
Menen kyllä usein. Hänen syömistään on hauska seurata.
Häneltä se sujuu.
Kun on kuuma, ei tee mieli tehdä mitään.
Sanoin, että oli liian kuuma eikä ollut nälkä.
"Taidan palata hotellille nukkumaan."
Hän sanoi: "Ei voi olla totta.
Odota vain, kun joskus pyydät minulta jotain."
Kuin yhdeksänvuotias kakara.
"Ei tämä ole henkilökohtaista. On liian kuuma."
Minut vietiin takaisin hotellille.
Jos keikkailee elääkseen, muodostaa omat rutiinit.
Minusta on mukava, jos huoneessa on hämärää.
Pidän viileästä, joten säädän termostaatin.
Mutta vaihdan kaupunkia päivittäin, ja joka huone on vähän erilainen.
Yksi konsti on, että panen valot päälle vessassa ja suljen oven.
Jos tarvitsee herätä keskellä yötä, osaan navigoida vieraassa huoneessa.
Nukun yleensä alushoususillani, mutta ne olivat likomärät.
Pakkaan vain kolme paria, joten…
En halunnut nukkua märissä housuissa.
Otin ne pois, kävin sängylle ja nukahdin.
Heräsin puoli yhden aikaan kauheaan vessahätään.
Yli 40-vuotiaat tietävät, mistä puhun.
Pissahätä on niin kauhea, ettei mitenkään voi nukahtaa uudestaan.
Muttei halua herätäkään.
Sen haluaa hoitaa nopeasti ja päästä takaisin vällyihin.
Nousin silmät puoliummessa ja menin oven alta näkyvää valoa kohti.
Kun ovi sulkeutui perässäni,
tajusin olevani käytävällä.
Olin täysin alasti hienon hotellin käytävällä.
Jos haluaa herätä nopeasti, niin näin se käy.
Toimii kahviakin nopeammin.
Olin Aatamin asussa keskellä käytävää.
Olin kuin Matt Damon Yksin Marsissa. " Ratkaise ongelma."
Larryn huone oli vastapäätä omaani.
Koputin hänen ovelleen. Hän ei avannut.
Kuvittelin hänet ovisilmän taakse nauramaan.
Koputtaessani kuulin hissin kilahduksen.
Tilanne oli 50 / 50.
Tulijat joko tulevat tänne tai menevät tuonne.
Kaksi korealaista miestä astui hissistä ja kääntyi minua kohti.
Mitä siinä voi tehdä? Olla kuin ei olisikaan.
Kävelin heitä kohti.
Kävelin heidän ohitseen käytävällä. "Terve, miten menee?"
Yksi heistä sanoi jotain.
Toivoin, että se tarkoitti: "Vaikuttava näky."
Kun käänsin lauseen koneella, se tarkoitti:
"Näitkö tuon naisen viikset?"
Hisseihin ei ollut menemistä. Niissä on kamerat.
En halunnut hissiin. Mitä muuta voisin tehdä?
Sitten näin rappukäytävän oven.
Pääsisin valaistulta käytävältä rappuun ja keksisin sitten jotain.
Toivoin, että rapusta löytyisi roskakori,
josta voisin napata pussin ja pukea sen kuin kesämekon.
Eikä siellä tietenkään ollut roskakoria.
Yritin miettiä mitä voisin tehdä, kun huomasin pari tyhjää oluttölkkiä.
Alun perin heräsin vessahätään.
En tiennyt, kauanko joutuisin rapussa olemaan,
enkä ole ylpeä teostani, mutta päätin pissata tyhjiin tölkkeihin.
Se tuntui pahalta.
Tiesin, että jossain vaiheessa joku joutuisi siivoamaan ne.
Onneksi ne olivat Old Milwaukee -merkkiä. Siivooja tunnistaisi sen heti.
Kuten sanoin, hotelli oli paremmasta päästä.
Siellä oli huonepalvelu kellon ympäri.
Ajattelin, että ehkä joku jätti huonepalvelutarjottimen ovensa eteen.
Voisin napata lautasliinan ja pukea sen kuin Tarzan.
Laskeuduin rappuja pitkin ja kurkistin ovesta joka kerroksessa.
Josko jossain näkyisi huonepalvelun tarjotin.
Parin kolmen kerroksen jälkeen ei näkynyt tarjottimia,
mutta pari tyhjää pitsalaatikkoa löytyi.
Siinä vaiheessa ne näyttivät minusta smokilta.
Juoksin käytävälle, nappasin pitsalaatikot, palasin rappuun -
ja tarkastin loputkin kerrokset tarjottimien varalta.
Tässä vaiheessa kello oli jo kaksi.
Aulassa näin ovenraosta lähes koko aulan.
Ketään ei näkynyt eikä kuulunut.
Piti olla rohkea 20 sekunnin ajan.
Yksi laatikko edessä ja toinen takana liukastelin tiskille.
Tiskin takana oli nainen töissä. Lähestyessäni hän katsoi ylös.
"Voinko auttaa?"
"Kyllä voit."
"Lukitsin itseni vahingossa ulos. Voisinko saada toisen avaimen?"
Hän sanoi: "Onko teillä henkilötodistusta?"
"On, mutta se jäi toiseen pitsalaatikkoon."
"Lukitsin itseni ulos. Ei minulla ole mitään."
Hän sanoi:
"Minun pitää soittaa hotellin johtajalle."
Nainen katosi seinän taakse.
"Ei hän pomolleen soita, vaan poliiseille."
Kello oli kaksi, ja olin alasti pitsalaatikkoja lukuun ottamatta.
Minkä minä sille voin?
Odotellessa hotellin ulko-ovet avautuivat,
ja sisään astui Larry the Cable Guy kiertueen järjestäjän kanssa.
Luojan kiitos! Tämä on vastaus rukouksiini.
He kävelivät aulan halki minua ja pitsalaatikoitani kohti.
Larry ei kysynyt, mitä minulle oli tapahtunut.
Hän katsoi minua ja pitsabokseja ja sanoi: "Väitit, ettei sinun ollut nälkä."
"Istuskelin nakuna aulassa syömässä pepperoni-pitsaa."
"Lukitsin itseni vahingossa huoneeni ulkopuolelle."
Siinä kohtaa vastaanoton nainen palasi hotellin vartijan kanssa.
"Larry, voisitko tehdä palveluksen? Kerro hänelle, kuka olen,
että saan avaimen ja pääsen huoneeseeni."
Hän katsoi minua ja naista ja sanoi:
"En ole eläissäni nähnyt tätä miestä."
Sitten hän astui hissiin.
Onneksi vartija alkoi nauraa.
Hän tunnisti meidät. Hän oli maailman mukavin tyyppi.
Vartija otti hätäavaimen, tuli minun ja laatikoideni kanssa hissiin,
ja saattoi minut huoneeni ovelle.
Käskin odottaa ja hain hänelle satasen.
"Kiitos todella paljon. Älä koskaan kerro kenellekään tästä."
Nyt minä kerroin teille ilmaiseksi.
Vedin huoneessa ylleni verkkarit ja t-paidan,
varmistin että huoneen avain oli taskussa, ja odotin kymmenisen minuuttia.
Sitten menin koputtamaan Larryn ovelle.
Hän avasi oven riemusta ratkenneena.
Näin.
"Minähän sanoin, että odota vain, kun pyydät minulta jotain."
"Hyvä on, nalkkiin jäin. Olemmeko tasoissa?"
"Kyllä olemme."
"Halusin todistaa, etten kanna kaunaa,
ja hain sinulle oluen."
Olitte mahtava yleisö. Siunausta kaikille.
Pitäkää huolta toisistanne.
Kiitos, kun tulitte. Olette mahtavia.
Tekstitys: Aino Tolme