Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Köszönöm!
Köszönöm szépen.
Köszönöm, hogy eljöttetek.
Jó érzés kimozdulni otthonról, ugye?
Igen!
Ma este nem igazán szeretnék beszélni a Covidról.
De pár dolgot meg fogok említeni.
Tanultam néhány dolgot a járvány alatt.
Az első a maszkkal kapcsolatos. Bárhova mentem, rajtam volt.
Éreztem a saját leheletemet.
Úgy érzem, elnézést kell kérnem azoktól,
akikkel az elmúlt 30 évben beszéltem.
Jó ég!
Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen büdös a leheletem.
Komolyan mondom. Egyik nap az élelmiszerboltban azt hittem,
hogy egy tehén odarakott egy méretes lepényt.
Nem is értettem.
Aztán rájöttem, hogy ez az én szájszagom.
Továbbá rájöttem a járvány és főleg a lezárások alatt,
hogy nekem nincsenek meg a szükségem képességeim,
hogy a nejem beszélgetőpartnere legyek.
Ahogy mondani szokás, ez több emberes munka.
De én csak egyetlen ember vagyok.
Imádom a feleségemet,
de rengeteget tud beszélni. Képes lyukat beszélni bárki hasába.
Ráadásul hangosan gondolkodik.
Akárhányszor támad egy ötlete, vagy eszébe jut valami,
nem tartja magában, hanem kimondja.
A lezárások alatt minden reggel felkeltem, és töltöttem magamnak egy csésze kávét.
És amikor megfordultam, ott állt a nejem. A reggelek így kezdődtek:
„Hova menjünk, ha véget ér a járvány? Muszáj kiszabadulnom a házból.
Ha már itt tartunk, hihetetlen dolgot tudtam meg a környékre költöző családról.
Mondtam, hogy az a nő furán néz ki. Amúgy még egy égő kiégett a konyhában.
Sötétben nem tudok főzni. Ha enni akarsz, vedd elő a létrát!
Miért van itt ilyen meleg? Neked nincs meleged? Meggyulladok.
Robin szerint sehol sem kapni vécépapírt. Az emberek felhalmozzák.
Az ilyenek megérdemlik, hogy a pokolra jussanak. Annyira erkölcstelenek.
Jó ég! Megláttam a fenekem a tükörben. Miért nem szóltál?
Akkora, mint egy busz. Csoda, hogy nem verem le a lámpát az asztalról.
Nagyon fura álmom volt az este.
Azt álmodtam, hogy Will Smith elvette az anyádat feleségül.
De nem ez volt a furcsa.
Hanem az, hogy egy trambulinon ugráltak, tűzoltósisak volt rajtuk,
és így mondták el az esküjüket. Szerinted ez mit jelenthet?
Miért nézel rám így? Rosszul áll a hajam?
Na, koncentrálj! Találjuk ki, kivel hozhatnánk össze az unokatesómat, Kyle-t.
Egyedül él. Kéne neki valaki.
Jut eszembe, meg kéne nézned a kocsimat, mert egy ideje műszaki hibát jelez.
Az „egy ideje” alatt azt értem, hónapok óta.
Amikor megyek vele, égett szagot érzek. Szerintem ez nem normális.
Jó ég! Mi van, ha Kyle meleg, csak még nem vallotta be?
Mondj egy imát Chip és Jennifer unokájáért! Ma körül fogják metélni.
Erről jut eszembe, kinéztem egy nyakláncot,
és most lenyestek az árából.
Nem bánnám, ha megvennéd nekem a születésnapomra.
Ha Kyle tényleg meleg, ismersz olyat, akivel összehozhatnánk?
Te a showbizniszben dolgozol, és ott sok meleg ember van.
Tudom, azt fogod mondani erre, hogy még túl korai,
de a jövő évi július negyedikei piknikre krumplisalátát csináljak, mint idén?
Vagy inkább a makarónis cuccot fetasajttal és paradicsommal?
Pár hete csináltam, és ízlett neked. Melyik legyen? Nekem mindegy.
Mi van mostanság a testvéreddel?
Olyan furcsán viselkedik. Nincs is kedvem beszélgetni vele.
Miért csinálsz akasztókötelet?
Szedd le a mennyezeti ventilátorról,
és mássz le az ágyról! Széttúrod a párnáimat.”
Így telt minden napom a lezárások alatt.
De jó dolgok is történtek a járvány alatt. Nagyon jó dolgok.
Életemben először nagyapa lettem.
Szóval…
És én a világon mindenkinél jobban szeretem azt a kisfiút.
Nem tudom, hogy a lányom hogyan hozta össze,
de valahogyan sikerült bekerülnie a Jerry Springer Show-ba,
és teljesen ingyen kiderítették, hogy ki az unokám apja.
Szóval, ez sem utolsó.
Csak viccelek.
Fogalmunk sincs, hogy ki az apa.
A másik remek dolog,
hogy végre tönkrement az anyám kihajthatós telefonja.
Húsz év kellett hozzá.
Egy hónappal a járvány kirobbanása után történt.
Ezután megvettük neki az élete első iPhone-ját.
Ha azt kérdeznétek tőlem ma este:
„Jeff, mit tennél inkább? Anyádat tanítanád meg telefonon üzenni,
vagy a kutyádat kitörölni a saját seggét?”
Valószínűleg azt mondanám: „Ide a vécépapírt! Hadd próbáljam meg!”
Az üzengetés kicsit nehéznek bizonyult.
A lányaim nagyon izgatottak voltak, hogy a nagyanyjuk végre ilyesmit csinál.
Szóval írtak neki.
Egyik este felhívott az anyám, és megkérdezte,
hogy mit jelent a „LOL”.
Kérdeztem tőle, mégis miről beszél. Azt mondta,
Jordan ezt írta az egyik üzenete végére.
Kértem, hogy betűzze.
„L, O, L”.
„Az a 'laugh out loud', vagyis a hangos nevetés rövidítése. A gyerekek így írnak.
Nem írják le, hanem csak kezdőbetűket használnak.
Az 'IDK' azt jelenti: nem tudom. Az 'OMG' pedig: jó ég.”
Mondtam neki, hogy manapság így megy ez. Pár nappal később
kaptam egy üzenetet az anyámtól. Ez állt benne:
„H, V, E, A, B, Ö, N, H, H, N, K.”
Azt hittem, az anyám sztrókot kapott.
Felhívtam, és megkérdeztem, hogy mégis mit írt nekem.
Azt mondta, a lányokat utánozta. Annyit tesz:
„Ha valamikor elmész a boltba, örülnék neki, ha hoznál nekem ketchupot.”
Hát persze. Miért is nem értettem?
Az anyám imádja az iPhone-ját.
Mert tud olyan dolgokat, amit a régi nem.
Például van rajta térerő.
Szóval, egyik este felhívott.
Én pedig felvettem, mert amúgy sem volt mit csinálnom másfél óráig.
A beszélgetésünk közepette megemlítette,
hogy a környéken, ahol lakik, néhány helyre betörtek.
Mondtam neki, hogy ez aggasztó.
Mire ő: „Szerintem is.
Ezért is fogom megszerezni a fegyvertartási engedélyt.”
Az anyám 85 éves.
Rossz a látása, a hallása még rosszabb.
Az egyensúlyérzéke olyan, mint Ron White-nak éjfél után.
Erre ő meg pisztolyt akar tartani magánál.
Mondtam neki, hogy én támogatom a második kiegészítést,
és mondhatja, hogy túl óvatos vagyok,
de talán nem kéne fegyvert hordani magánál,
miközben életjelfigyelő van rajta.
Bár a gyógyszeres dobozkákban szétválogathatná a lőszert.
Mondtam neki, hogy inkább gondolja át. Csak remélheti,
hogy a tár megtöltése könnyebb, mint kinyitni egy uborkás üveget.
Köszvényesek az ujjai.
Aztán eszembe jutott, hogy az ügynököm berakhatná egy reklámba.
„Tudják, olyan súlyos lett az ízületgyulladásom,
hogy alig tudtam csőre tölteni a fegyveremet.
De az új gyógyszeremnek hála szinte sorozatot lövök, haver.
Vágod, mit mondok, tesó?”
Leraktam, és mondtam a nejemnek, hogy tudom, anyám mit kap karácsonyra.
Megveszem neki a mágneses pisztolytokot, hogy rárakhassa a járókeretére.
A férjének pedig szerzek golyóálló mellényt,
amit felvehet a kardigánja alá.
Hátha az anyám bekattan, amikor nézi a Szerencsekereket.
Most itt tartunk a feleségemmel az életben.
Felneveltük a gyerekeinket, kirepültek.
Volt egy rövid pihenő, és most a szüleinkről gondoskodunk.
Esküszöm, az egyik jött, a másik ment.
És bevallom, azt hittem, a tinédzserek az őrültek.
Ők semmik az öregekhez képest.
Az öregek teljesen agybajosak!
Szervizelni kellett a kocsimat. Felhívtak, amikor kész lett.
Megkértem az apósomat, hogy vigyen el a szervizbe.
Az odafelé vezető úton meg kellett állnunk tankolni.
A kis kitérőnk során megtudtam,
hogy le tudod mosni az egész autódat
a benzinkúton található ablaktisztítóval.
Onnan tudom, hogy az anyósülésen ültem,
és végignéztem, ahogy csinálja.
Vagyis addig ültem ott, amíg a mellettünk lévő el nem kezdte videózni.
Aztán inkább lecsúsztam a padlólemezig.
Mert nem akartam, hogy tageljenek az Instagramon.
Amikor visszaült, megkérdeztem, hogy ugye látja, hogy itt autómosó is van.
Azt felelte, hogy igen, de az hat dollárba kerül.
„Szóval, azért, hogy spórolj hat dollárt,
feladtad a büszkeségedet, és lemostad a kocsidat
egy ablaktisztítóval és a világ legkoszosabb vödör vizével?”
Régen fantáziáltam arról,
hogy olyan mocskos lánnyal randizok, mint az ablaktisztítós víz a benzinkúton.
Az apósom őrült.
Most már a mellbimbójáig felhúzza a nadrágját.
Ráadásul folyton azon kesereg, hogy mivé lett a világ.
És a régi szép időkben minden jobb volt.
De amikor a gyerekkoráról beszél, akkor már nem ilyen rózsás a helyzet.
„Nem volt a házunkban áram. A testvéremmel egy pár cipőn osztoztunk.
Másfél méteres hóban kellett iskolába mennünk.”
Mégis mikor esett másfél méter hó New Orleansban?
De átérzem, hogy mit ért a régi szép idők alatt.
Gondoljunk csak bele! Ahogy egyre idősebbek lettünk,
a technológia folyamatosan változott.
Az erkölcs is.
Maga a társadalom is.
És hirtelen egy olyan világban találtuk magunkat, aminek semmi értelme.
Ilyenkor vágyni kezdünk arra a világra, amiben még megtaláltuk a helyünket.
Ezek a régi szép idők. De nem lehetett olyan jó.
Meg is kérdeztem az anyámat erről.
Tudtátok, hogy 14 éves koráig kültéri pottyantósuk volt?
Megkérdeztem tőle, hogy télen mit csináltak,
ha az éjszaka közepén ki kellett menniük.
Azt felelte, egy vödörbe ürítettek.
Éjjeliedénynek vagy serblinek hívták.
Akkoriban így oldották meg. Egy vödörbe végezték a dolgukat.
Erről eszembe jutott,
hogy jól tudom, hogyan reagál a nejem a rakott brokkoli aromájára,
amikor egy nappal tovább áll a hűtőben, mint kéne.
El sem tudom képzelni, mit szólna egy ürülékes vödörhöz a nappaliban.
Gyakran szokták mondani rossz helyzetekre,
hogy csöbörből vödörbe.
Fogadok, hogy eredetileg a fekáliás vödörről volt szó.
„Sajnálom, drágám.
Át kell raknom a cuccot a bennem lévő csöbörből ebbe a vödörbe.”
Szerintem, ha régen minden tökéletes lett volna,
a Viagra feltalálója most nem lenne milliárdos.
A régi szép időkben, ha Isten azt mondta, hogy számodra nincs több móka,
kimentél az udvarra kertészkedni.
És már csak akkor matathattál a bozótban, amikor a paradicsomot gazoltad.
De a Viagrának hála még a 80 évesek is szórakozhatnak.
Hagyok időt, hogy elképzeljétek.
Hús és bőr egy nagy rakáson.
És az egész úgy fest, mint amit ki kéne vasalni. Értitek?
Az idősek otthonában már minden este kapnak egy fél tablettát a vén fickók.
Tudjátok, mert így nem esnek ki az ágyból. Szóval…
Olyan, mint a biciklin a kitámasztó.
És manapság már mindenki beszél róla.
A régi szép időkben,
ha egy férfi töltetlen pisztollyal próbált meg akciózni,
arról inkább hallgatott.
Most már nyíltan beszélnek róla.
A minap hallottam a rádióban, hogy egy pasas azt mondta,
hogy a potencianövelőinek hála
ma már számos férfinak segíthet
30, 60 vagy akár 90 percig is teljesíteni.
Alig hittem el, amit hallok. Kilencven percig?
Jó ég! Semmire nem tudok odafigyelni 90 percig.
Húsz perc után azt mondom: „Csinálok egy szendvicset. Te kérsz valamit?”
Azért van abban valami, ha az ember tisztességgel öregedik meg, nem?
Hiányzik a fiatalságom.
A fiatal testem.
Az öreg lelkemet nem adnám fel érte,
de igenis hiányzik a fiatal testem.
Emlékszem, milyen volt gyereknek lenni. Aki tele van felesleges energiával.
Bennetek mikor volt utoljára felesleges energia,
amit le kellett vezetni?
Gondoljunk csak bele! Gyerekként annyi energiánk volt.
Nem tudtunk egy helyben ülve tévézni.
Fejen kellett állni, vagy félig lelógni a fotelról.
Amíg reklám ment a műsor helyett, birkóztunk egymással.
Ha most bejöttök a házamba, és azt látjátok, hogy úgy nézem a tévét,
hogy a fenekem a kanapén, a fejem pedig a padlón van,
hívjátok a segélyhívót!
Mert ha még életben is vagyok,
kizárt, hogy képes legyek magamtól felállni.
Remek gyerekkorom volt.
Minden sportot kipróbáltam, amit lehetett.
A szüleim nem kényszerítettek, hogy válasszak egyet, mert az hitték,
akkor profi szinten fogom csinálni.
Sokféle sportot űztem.
Az még más világ volt. Ha serleget akartál,
akkor első helyen kellett végezned.
Kész őrület volt.
Remek emlékeim vannak. Emlékszem, milyen volt gyerekként orvoshoz menni.
Ha jól viselkedtél, ha nem sírtál oltás után,
választhattál egy játékot a kincses ládából,
ami a nővérek pultja mögött volt. Emlékeztek a ládára?
Már miért nem nyúlhatunk bele?
Komolyan, nem bánnám, hogy a doki gumikesztyűben megbökdösi a prosztatámat,
ha tudom, hogy kifelé menet vár a láda, hogy kivegyek belőle egy új pókos gyűrűt.
„Világít a sötétben.
Kapcsold le a lámpát, és nézd csak meg!”
Emlékszem, gyerekként a hátsó szélvédőnél feküdtem egész úton Floridáig.
A mai gyereküléses szabályoknak hála
minimum hatodikosnak kell lenned ahhoz, hogy előre nézve utazhass, és ne háttal.
Manapság az a legnehezebb dolgunk, hogy meg kell jegyeznünk a jelszavakat.
Senki sem tudja megjegyezni őket. Olyan sok van belőlük.
A régi szép időkben csak egyetlen jelszóra kellett emlékeznem.
Az erdőben lévő, titkos klubházunk jelszavára.
Mesés volt.
„Mi a jelszó?”
„Cici.”
Folyton azon járt az eszünk, szóval nyilván a jelszó is az lett.
Emlékszem, hogy minden klubházas gyűlésnek a cici volt a központi témája.
Az egyik barátomnak, aki, azt hiszem, most börtönben ül, volt egy elmélete.
Ha a mennyország tökéletes hely, akkor amint átjutsz a kapuján,
meztelen cicikkel teli mezőn találod magad.
Ahol leveheted a cipődet, és futkározhatsz egy kicsit.
Akkor el is döntöttem, hogy templomba fogok járni.
Mostanra valószínűleg jobb lett az oktatás.
Megvizsgálják, hogy valakinek van-e tanulási nehézsége.
Aki tehetséges, az emelt szinten tanulhat.
A régi szép időkben nem számított,
hogy valaki zseni volt, vagy éppen zsírkrétát evett,
akkor is ugyanabba az osztályba került.
És senkit sem érdekelt, mit tanítanak nekünk.
Emlékszem a középiskola 11. osztályára.
Az irodalomóra egyik féléve kifejezetten a költészetről szólt.
A gyerekek, akikből munkás lesz,
és rossz környéken nőttek fel, mihez kezdenek a költészettel?
A férjem nem javítja meg a szúnyoghálót
A macskánk a szőnyegre egy döglött madarat okádott
Négy kölyköt kell folyamatosan etetnem
Szóval kérlek, ne kérdezd, miért füvezek
Most meg ötödikes korban elkezdik tanítani a gyerekeket a szexről.
A régi szép időkben senki sem mesélt róla nekem.
A szüleim semmit sem mondtak. A tanárok sem.
Mindenre, amit a szexről tudok, én magam jöttem rá.
Komolyan mondom. Amikor 11 voltam, a nagybátyánk nyulakat tenyésztett.
Egyik hétvégén a farmján jártunk,
és megmutatta a csűrt, ahol a nyulakat tartotta.
A hímek ketrecei az egyik oldalon voltak, a nőstényeké pedig a másikon.
Kinyitotta az egyik hímét, megragadta a grabancánál,
és berakta egy nőstény ketrecébe.
Az a hím nyúl ráugrott a nősténye,
és úgy megdöngette, mint egy hurrikán.
Mindez úgy öt másodpercig tartott.
Aztán eldőlt a hátára.
És mindenki nevetett, kivéve engem.
Azt gondoltam: „Te jó ég! Nem tudom, hogy nekem menni fog-e ilyen gyorsan.”
Kiderült, hogy nincs miért aggódnom.
Tudjátok, valószínűleg
a dolog, ami a legnagyobb változáson esett át a régi szép időkhöz képest,
az ez.
Ez a kis kütyü.
Ez a kis kütyü megváltoztatta a világot.
Manapság a világon mindenkinek állandóan ez van a kezében.
Ha egy fejlődő országban élsz, lehet, hogy nincs elég étel, de telefonod van.
A régi szép időkben az egész családnak volt egyetlen közös telefonja.
Vezetékes volt, amit a konyha falára rögzítettünk.
Négy színben vásárolhattad meg.
Fekete, fehér, búzaarany és avokádózöld.
A miénk bizony avokádózöld volt,
és a szüleim még a hosszabb vezetéket is megvették hozzá.
És a telefontársaság részéről ez nem átverés volt.
A mi vezetékünk több mint 400 méteres volt.
Az anyám ki tudott menni a postaládához, miközben a testvérével beszélt.
„Tudod, a minap…”
De mivel csak egy telefonunk volt,
sosem folytathattunk privát beszélgetést. Ilyenkor megtanulsz pár trükköt.
Ha elvezeted az ajtó alatt egy másik helyiségig, vagy beülsz a kamrába,
akkor beszélhetsz a pároddal,
miközben a testvéreid csókhangokat imitálnak a közelben.
De ha túlságosan kinyújtottad…
Emlékeztek, hogy mi volt a rossz a hosszú vezetékben?
Bizony, egy nagy spirál volt.
Mint Judy nénikém tangája a kick-box edzések után.
A kinyújtott vezeték szinte halálos fegyverré vált.
Az anyám gyakran főzés közben telefonált,
de a telefon a konyha másik oldalán volt. Egyik este is így tett,
én pedig kergettem a testvéremet a házban.
Beszaladtunk a konyhába, de ő nem vette észre a vezetéket.
A nyakával kapta el. A lába a levegőben, a feje a padlón végezte.
Mint bugyi a nászéjszakán.
A anyám nem hagyta abba a főzést és a telefonálást.
És a régi szép időkben izgatottak lettünk, amikor megcsörrent a telefont.
Versenyeztünk, hogy ki vegye fel.
Fogalmunk sem volt, ki hívott.
Hívhatott a nagymama, de akár az elnök is. Nem tudtuk, amíg fel nem vettük.
De a hívásazonosító kiölt minden örömöt a telefon felvételéből.
Most, amikor csörög, így csinálunk: „Még mit nem! Ezt fel nem veszem.
Mégis kinek van erre ideje?”
Mivel a telefonunk folyton hozzáér a zsebünkben lévő többi dologhoz,
véletlenül állandóan felhívunk valakit, akit nem akartunk.
Ez a zsebhívás.
Jól van, lássuk, milyen őszinte a közönség!
Hányan figyeltek jobban oda zsebhívásokra, mint sima telefonos beszélgetésekre?
Ha valakinek felhív a zsebe,
és nincs más dolgom, 20 percig is képes vagyok hallgatni.
Van egy bútorasztalos haverom, Purdie.
A farmerja zsebében tartja a telefonját, és rendszeresen indít zsebhívást.
Egyik este engem hívott fel így. Nem volt jobb dolgom,
úgyhogy hallgattam, ahogy a műhelyben járkál.
Úgy tíz perc múlva hallottam, hogy kinyit egy ajtót, és felemeli az ülőkét.
Majd elkezdett vizelni.
Mivel érett felnőtt vagyok, felugrottam a székről,
berohantam a konyhába, és szóltam a nejemnek, hogy Purd vizel.
Kihangosítottuk, majd a nejemmel ott álltunk,
és azt hallgattuk, hogy a barátom vizel.
„Jó ég! Remélem, fingik a végén.
Kérlek.”
Mi bajunk van?
Megmondom, mi a lenyűgöző ebben.
A dolog, ami a konyha falán volt, csak egy telefon volt.
Ez mindent tud.
Ez minden, amiért régen elmentünk valahova, hogy megszerezzük.
Az emberek este 11-ig ébren maradtak a hírek miatt.
Hogy lássák a sporthíreket és az időjárás-előrejelzést.
Most élőben láthatjuk a radart, az elkövetkező két hét időjárását.
És a sporthírek is itt vannak.
Ez a repjegyünk, a Bibliánk, a zseblámpánk, a névjegykártyatartónk.
A zenei könyvtárunk, a hordozható játéktermünk.
Ez egy profi fényképezőgép.
Néhány fiatal nem tudja, de a fényképezők önálló gépek voltak.
Filmet kellett venni beléjük.
Csináltál 24 képet, de nem tudtad, hogy jók-e, hogy rendben van-e a fókusz.
Majd kivetted a filmet, amin a 24 kép volt,
elvitted a drogériába, és átadtad valakinek, aki előhívta a képeket.
És mindenki, aki a drogériában dolgozott, megleshette a képeidet, ha akarta.
Aztán felhívtak, hogy menj értük. És tényleg megnézték őket.
Mert megkérdezték: „Mikor voltatok a Grand Canyonnál?”
„Te rohadék.”
De látjátok, régen a képeknek volt értéke.
Ha elmosódott, vagy nem volt benne valaki feje, akkor is beraktad az albumba.
Mert csak azzal bizonyíthattad, hogy jártál valahol.
De manapság ha valami nem stimmel, kitörlöd, és csinálsz egy másikat.
A képeknek már nincsen értéke. Mindent lefényképezünk.
A lányaim az ételükről csinálnak képeket.
Amikor a pincér lerakja elénk a tányérokat,
a lányok azt mondják, várjunk, előbb a kamera eszik.
Lefényképezik az ételüket, és elküldik a képet a barátaiknak.
Az én időmben ha elfogyasztottál egy finom gofrit,
másoknak el kellett hinniük, hogy tényleg ez történt.
Lenyűgöző találmány. Tudtátok, hogy ha elhagyod, meg tudja találni magát?
Sokunknak ehhez Jézusra van szüksége, de ennek a kütyünek nem.
Nemcsak önmagát találja meg, hanem téged is.
Vagy bárkit a családodban.
Profi GPS.
Ha beállítasz bármilyen úti célt a világon, elvezet oda.
Sőt, percre pontosan megmondja, hogy mikor érsz oda.
A régi szép időkben nem volt GPS-ünk. Nekünk térképünk volt.
A kocsi kesztyűtartójában tartottuk. Senki sem akarta széthajtogatni.
Mert ha széthajtogattad, már nem lehetett összehajtogatni.
Ezért mindig eltévedtünk.
Amikor családi vakációra mentünk, az egyetlen dolog, ami újratervezett,
az apánk volt.
„Jól van, gyerekek, meggondoltam magam.
Disney World helyett inkább a barkácsboltba megyünk körülnézni.
Mit szóltok?”
Zseniális kütyü.
Ez a kis eszköz erősebb,
mint amilyenek a legnagyobb számítógépek voltak 1980-ban.
A világ minden tudása a kezedben van. Tudni akarod, mennyit nyom egy elefánt?
Kérdezd meg a telefonodtól! Vagy azt, hogy milyen magas Tom Cruise.
A régi szép időkben, ha tudni akartunk valamit,
meg kellett törnünk a fukar szüleinket, hogy vegyenek egy enciklopédiasorozatot.
De nem kaptuk meg mindet egyszerre.
Előleget kellett fizetni, hogy megkapjuk az A kötetet.
Ha tovább fizettünk, pár év múlva megkaptuk a B-t.
Szóval az első évben nagyon sok mindent el tudtunk mondani az Antarktiszról.
Vagy az aligátorokról.
De ha kiselőadást kellett csinálnunk Zimbabwéról,
akkor újra kellett járnunk az osztályt.
Mert már a 30-as éveinket tapostuk, mire megjött a Z kötet.
És nem vagyok benne biztos, hogy jó dolog, hogy elérhető a világ minden tudása.
A megszállottjává váltunk.
Főleg, ha egészségügyi dolgokról van szó.
A régi szép időkben az emberek elfogadták, ha fájt valamijük.
Szimplán az öregedési folyamat része volt.
De manapság, ha fáj valamid, akkor rákeresel a Google-ön.
Ha sebes a körömágyad, rákeresel. „Hogy kezeljük a sebes körömágyat?”
„Ritka esetekben a sebes körömágy azt jelezheti,
hogy önnek diagnosztizálatlan cerebrális állományvérzése van.”
„A fenébe!”
„Mi a baj, Lloyd?”
„Megmondom, mi a baj, Connie.
Egy perce még nem tudtam, hogy cerebrálisom van,
erre most kiderült, hogy még állományvérzős is.”
Halálra rémiszthetnek az egészségügyi dolgok a telefonodon.
Még csak nem is kell rákeresned.
Nemrég felugrott egy ablak, amiben az állt:
„A deréktáji fájdalom jelezheti az idő előtti látásromlást.”
Fenébe, nekem fáj a derekam!
Azt hittem, az az oka, hogy segítettem a nejemnek a bútorokkal.
Miért raktuk arrébb a kanapét? Most neki fogok menni.
Gyorsan rendelek egy vakvezető kutyát, amíg még megtalálom a laptopomat.
Remek kütyü. Hordozható tévé is. Így már egy meccset sem hagyok ki.
Őszintén, ki ült már úgy egy lagzin,
hogy az ölében lévő, lenémított telefonon nézte a focimeccset? Bizony.
Pornó is van rajta. Még csak keresni sem kell.
Az a rengeteg pornó talál meg téged.
Nemrég a nejemmel azon tanakodtunk, hova menjünk étterembe.
Beírtam: „fincsi olasz a közelben”. Néztem a telefont…
Mamma mia.
Ezek aztán guszta húsgolyók.
A régi szép időkben a pornó azt jelentette,
hogy az egyik barátod talált egy eldobott Playboy magazint.
És elvittétek az erdőben lévő klubházba.
Ezért is kellett a jelszó.
De ha szereted a pornót, talán ma éljük igazán a régi szép időket.
Mert két kézre volt szükség, hogy tartsd a magazint.
De a telefonhoz csak egy kell.
Az emberek képesek megrontani bármit, ami jó.
Mocskos dolgokat művelünk a telefonunkkal.
Vannak, akik lefényképezik a nemi szervüket.
És elküldik a képet másoknak.
Ez csodálatos ötlet.
Mégis mi rossz sülhetne ki egy ilyen ötletből?
A régi szép időkben,
ha el akartam volna küldeni egy képet a barátnőmnek a műszeremről,
a folyamat így nézett volna ki: keresek egy jegyzettömböt,
és odarakom a konyhaasztal szélére.
Megvárom, amíg kiürül a ház.
Irány az asztal, letolom a gatyámat,
ráhelyezem a kolbászt a papírra,
előveszek egy tollat, és körberajzolom.
Aztán előveszem a zsírkrétás dobozt.
A 64 darabos kell, mert csak abban van bőrszínű zsírkréta.
Kiszínezem, összehajtom a papírt, beleteszem egy borítékba,
megcímezem a barátnőmnek, és bélyeget rakok rá.
Bedobom a postaládába, hogy a postás eljuttassa hozzá.
Mindezt azért, hogy három nap múlva telefonon megkérdezze:
„Miért küldtél nekem egy rajzot a hüvelykujjadról?”
Ez nem az a szexi reakció, amire vágysz.
Az egyik dolog, ami a járvány alatt a leginkább hiányzott, az az utazás.
Imádok utazni. A feleségem is.
Amikor egyértelművé vált, hogy egy ideig nem megyünk sehova,
a nejem rendelt egy rakás utazós magazint.
Egyik este otthon ültem, és az egyik magazinját lapozgattam.
Találtam benne egy cikket, amit egy nő írt.
Próbálta megtanítani más nőknek, hogyan pakoljanak be egy tíznapos útra
kizárólag egy kézipoggyászba.
Hadd ismételjem meg! Egy nő
bepakol tíz napra
kizárólag egy kézipoggyászba.
Azt gondoltam: „Mégis miféle nőről van itt szó?
Barbie-ról?”
Az én feleségem egy nudista csoportnak sem tudna bepakolni egy kézipoggyászba.
És már csak egyet vihetsz fel a repülőgépre.
Nos, ha a nejemmel utazom, neki kettő jut, én meg pakolhatok a zsebembe.
Érdekesnek találtam a cikket,
mert manapság próbálnak mindent szexistának beállítani.
Ez a cikk kizárólag a nőknek íródott.
A férfiakat nem említi. Mi bepakolnánk tíz napra egy kézipoggyászba.
- Neked menne? - Igen.
Nekem is.
Lehet, hogy több napig hordanám a zoknit és az alsót, de menne.
Szerintem a legtöbb férfi úgy pakol, mint én.
Odamegyek a szekrényhez, és átgondolom, hány napra megyek. Három.
Az három pár zoknit, három alsógatyát és három pólót jelent.
Kell még egy farmer, hátha ezt leöntöm.
Fogkefe, borotva. Kész is, mehetünk. Tíz másodperc alatt minden meglett.
Én így pakolok be.
De amikor a nejemmel utazom…
Hadd szögezzek le valamit! Imádok elutazni a feleségemmel.
Mert amikor elutazunk valahova, akkor sokkal barátságosabb, mint otthon.
Valamiért a megszámozott ajtóktól más hangulatba kerül.
Az a nő, aki otthon rám sem néz,
egy hotelban máris ledobja a textilt,
amint átlépjük a küszöböt.
Imádok elutazni a feleségemmel.
Az úti célunkhoz való eljutás az igazi kihívás.
Mert a nejemnek tíz másodpercnél tovább tart a bepakolás.
Neki napokig tart.
Mert neki ruhaszettjei vannak.
Nincs itt olyan férfi, akinek szettjei vannak.
De a nejemnek muszáj összeállítania minden egyes napra egy szettet.
Meg pár másikat, arra az esetre, ha szép helyre megyünk enni.
És tartalék is kell, hátha az eredetiek valamelyikének baja esik.
Ez hatalmas munka, ami rengeteg ideig tart.
Két-három nappal a tervezett indulás előtt a nejem kipakolja a ruháit a szekrényből.
Leteríti őket az ágyra,
mintha lapos próbababák lennének.
És csak bámulja őket.
Néha szól, hogy menjek oda segíteni.
„Ez a két szett maradt versenyben. Neked melyik tetszik jobban?”
„A bal oldali.”
„Most viccelsz?
Mi baj van a másikkal?”
„Semmi, csak nekem a bal oldali tetszik.”
„Én imádom a másikat.”
„Tudod, mit? Most, hogy így belegondolok, azt hiszem, nagyon is tetszik a másik.”
„Dehogy tetszik.
Ezt csak úgy mondod. És most nem tudom, hogy mi legyen.”
„Én tudom. Megyek, és a busz elé vetem magam.
Te maradj itt, és nézegesd a ruháidat!”
És az a különbség köztünk,
hogy ha én egyszer bepakoltam, akkor ennyi volt, vége.
A feleségemnek a ruhái kiválasztása csak a kezdet.
A holmija olyan, mint egy ásatás. Rengeteg réteg van.
Mert amikor végre kiválasztja a ruháit,
visszamegy, és kiválogatja az ékszereit,
attól függően, hogy melyik ruhához passzolnak.
A teleshopos műsorokban szokták ilyen gondosan pakolászni az ékszereket.
Aztán jönnek a cipők.
Azokkal sok idő elmegy.
Nem szeret a cipői nélkül lenni.
Tovább tart kiválasztani őket az úthoz, mint nevet adni a gyerekeinknek.
Remélem, hogy sosem kell választania a cipői és köztem.
Elképzelem, hogy a sebész azt mondja: „Hölgyem, megmenthetjük Jeff életét.
De ahhoz meg kell szabadulnia az összes cipőjétől.”
„Azt mondta, hamvasztást kér.
Vennem kell egy új cipőt a szertartásra.”
A következő réteg az elektronikai kütyük.
Egyszer, amikor elutaztunk, a hotelban nem volt hajszárító.
Ezért most már a nejem mindig berakja a hajszárítóját.
És tesz be hajsütőt a göndörítéshez, és hajvasalót is.
Kérdeztem, hogy ez így nem ellentmondásos-e.
Aztán bepakolja a lámpás sminktükrét,
aminek az egyik fele 12-szeresen nagyít.
Senkinek sem kell ekkora nagyításban néznie az arcát.
Egy ránc 12-szeres nagyításnál olyan, mint egy vízelvezető-csatorna.
Egy mitesszer csatornafedőnek tűnik. És Isten mentsen meg attól,
hogy találjon egy szőrszálat!
Egy nő nem hagyja el a házat, ha talál valamit az állán,
ami úgy néz ki, mint egy hadihajó horgonykötele.
Én még sosem néztem meg az arcomat 12-szeres nagyításban.
Jó, hogy őszinte legyek, néhányszor, amikor kiléptem a zuhanyzóból,
megálltam a nagyítós tükör előtt egy percre.
Buenos dias, Señor Enchilada Grande.
A következő réteg egy igazi női csoda.
„A biztonság kedvéért” dolgok rétege.
A nejem mindig berak egy esőkabátot és egy kis esernyőt.
Hátha esni fog.
„Drágám, megnéztem az előrejelzést. Öt százaléknál kisebb az esély az esőre.”
„Jól van. Nem tudom, mit fogsz csinálni, ha elered az eső.”
„Én igen. Valószínűleg bemegyek.”
Mindig rak be pulóvert vagy egy vékony dzsekit. Hátha hideg lesz este.
Ugyebár júliusban gyakran hidegek az esték Orlandóban.
Csinálja másiknak is ezt a párja?
A nejem berakja az összehajtható, puha táskáját
a kemény bőröndjébe. Vannak, akik mutogatnak a másikra.
Hátha vesz valamit, amíg ott vagyunk.
Ha fogadni akarnátok,
a nejem biztosan vesz valamit, amikor elutazunk.
Még sosem néztem bele az összehajtható táskába,
de meg merném kockáztatni, hogy abban van még egy kisebb táska.
Egy simítózáras zacskót tele szokott rakni gyógyszerrel, hátha valaki megbetegszik.
Egyszer februárban léptem fel Buffalóban. Ilyen magas hó volt, és fájt a fejem.
Kinyitottam a zacskót, és maláriagyógyszert találtam benne.
Szerencsére megúsztam a nagy buffalói maláriajárványt azon a télen.
Mondtam a nejemnek, hogy imádom,
de ez az a pont, ahol kész őrületté válik az, ahogyan bepakol.
A legutóbb, mielőtt elutaztunk, bementem a szobába,
és rajtakaptam, hogy a bőröndömben turkál.
Elővett belőle két kiló zabot. Kérdezte, hogy mire kell.
Azt mondtam: „Hogy az?
Az arra az esetre van, ha a két öszvér, amire a holmid cipeléséhez van szükségünk,
megéhezne az út során.”
Igazából a nejem a repülős utakra még kevés dolgot pakol be.
Ellentétben az autós utazásainkkal.
Ha autóval megyünk valahova,
vékony a határ a pakolás és a költözés között.
A feleségem és a lányaim úgy gondolják,
hogy kötelességük teljesen megtölteni az terepjárónkat.
És attól, ahogyan az autóba pakolnak, egy férfi lefeküdne a földre sírni.
A szatyor, amiben a kenyér és a chips van, alulra kerül.
Aztán rápakolnak három bőröndöt.
Kértem, hogy ha nem akarnak megölni, hadd csináljam én.
A kocsi megpakolása valódi művészet, nem igaz?
Az apám azt tanította,
tetriszezni kell a poggyásszal. Forgatta, pörgette, felfordította.
Amikor végzett,
egy papírlapot sem lehetett bedugni a kocsiban lévő dolgok közé.
Az apám be tudta rakni a ház összes bútorát egy Buickba.
„Ezt fogd meg nekem, és add a zongorát! Seperc alatt berakom.”
Az apámhoz hasonlóan, ha egyszer bepakoltam,
én készen állok az indulásra. A feleségem nem.
„Még nem indulhatunk.”
„Miért? Minden az autóban van.”
„Mert rendet kell raknom a házban.”
„Várjunk! Mit kell tenned?”
„Nem fogom tudni jól érezni magam,
ha tudom, hogy rendetlen házba fogok hazajönni.”
„Miért nem raktál rendet az elmúlt napokban?”
„Mert be kellett pakolnom.”
Dióhéjban ezért halnak meg a férfiak előbb, mint a nők.
Mert meg is akarunk halni.
Már 36 éve vagyunk házasok.
A feleségem még mindig…
Köszönöm.
Még mindig nem érti, hogy az az elsődleges célom,
amikor autóval utazunk el otthonról,
hogy eljussak az úti célunkhoz a valaha volt legrövidebb idő alatt.
Csak erre törekszem.
Az évek során megtanultam, hogy a nejem célja, ha autóval utazunk,
hogy elég folyadékot igyon ahhoz,
hogy 15 percenként pisilnie kelljen.
És ezzel szabotálja az én célomat.
Ráadásul addig nem kell vécére mennie, amíg el nem hagyunk egy lehajtót.
Olyankor azt mondja: „Pisilnem kell, méghozzá nagyon.”
Erre azt válaszolom: „Meglesz rá a lehetőséged 70 kilométer múlva,
mert annyira van a következő lehajtó.”
Ő csak pihenőnél hajlandó pisilni.
Minden itteni férfi végezte már a dolgát a szabadban.
Nem tanították nekünk, hogyan kell. Ezzel a tudással születtünk.
Félreállsz az autóval, kiszállsz,
és ellenőrzöd a nyomást a jobb első kerékben.
Ilyen egyszerű, nem igaz?
És hölgyeim, ez nektek is menne.
Bizony. Csak ne a jobb első, hanem a jobb hátsó kerékhez álljatok!
Remélem, jól mulattok ma este.
Tudjátok, ez…
Köszönöm.
Szerencsés fickó vagyok, mert régóta van lehetőségem ezt csinálni.
Sok különböző dolgot csinálhattam.
Könyvet írtam.
Vezettem az Okosabb vagy, mint egy ötödikes? című műsort.
Szóval, sosem unatkoztam.
De ha valaki fegyverrel kényszerítene, hogy válasszak,
gondolkodás nélkül ezt választanám.
Imádom a stand-upot. Mert én ezt látom a színpadról.
„Te is ilyen vagy. Pontosan ezt csinálod.”
Minden este hálát adok az égnek,
hogy nemcsak az én családom ilyen, hanem másoké is.
Egyikünk sem jött még rá, mi a teendő.
Mindenkinek őrült családja van.
Az egyetlen rossz része ennek a munkának,
hogy folyton egyedül utazol.
Ezért is volt olyan jó a Blue Collar Comedy Tour.
Nem egyedül, hanem a cimboráimmal utaztam.
Azt szokták mondani,
hogy bizonyára sok vicces történetem van abból az időszakból, amikor turnéztunk.
Rengeteg van.
Nem fogok kínosat mesélni a többiekről,
mert nincsenek itt, hogy kommentálják. Pedig akkor kétszer viccesebb lenne.
De elmesélek
egy vicces utazós történetet, ami rólam szól. Ezzel zárjuk az estét.
Szóval,
ez nem 2020, hanem 2019 nyarán történt.
Sok nyári fellépésem volt Larry the Cable Guyjal.
Nyáron hozzászoksz ahhoz, hogy…
„Oldjad meg!”
Igen.
Szóval, amikor nyáron lépsz fel, hozzászoksz a meleghez.
Olyankor vannak a fesztiválok,
a vásárok, a szabadtéri színházi előadások.
Egy zenei fesztiválon léptünk fel Phoenixben.
Aznap 45 Celsius-fok volt. Aki felkonferált, próbált feldobni minket.
„Ugyan már! Ez száraz hőség.”
Mire én: „Ja, az elektromos székben is az van.”
De Larryvel egyik este délen léptünk fel.
Nem árulom a város nevét.
Mert valószínűleg valaki képes előkeríteni a netről a biztonsági kamera felvételét.
Nemcsak meleg volt, hanem fülledt meleg. És láthatjátok, hogy nem igazán izzadok.
De aznap este tíz perc után folyt rólam a víz. Csöpögött az orromról.
Fél óra után úgy néztem ki, mint aki vizespóló-versenyen indult.
Mintha tűzoltótömlő elé álltam volna. Még sosem izzadtam úgy.
Amikor vége lett az előadásnak, azonnal az öltözőmbe siettem.
Gatorade-del és vízzel hidratáltam magam.
A fellépések előtt nem eszünk, mert belassulunk tőle.
Ezért az előadás végére mindig megéhezem.
Szóval, az öltözőben ittam a Gatorade-et, és hallottam, hogy jön Larry a folyosón.
Kivágta az ajtót, és azt mondta: „Hé, menjünk enni!”
Larry gyakran mondja ezt.
Általában vele tartok, mert mókás nézni, ahogy eszik.
Sokat tud enni.
De amikor ennyire meleged van, semmihez sincs kedved.
Mondtam neki, hogy túl meleg van, nem vagyok éhes.
Inkább visszamegyek a hotelba, és lefekszem.
Mire ő: „Szórakozol velem?
Alig várom, hogy megkérj, hogy tegyek meg valamit érted.”
Kérdem: „Mi van, kilencéves gyerek lettél?
Ez nem ellened szól. Csupán nagyon melegem van.”
Beszálltam a furgonba, és visszavittek a hotelba.
Aki az életét az úton tölti, annak megvan a maga kis rutinja.
Én szeretem, ha sötét van a szobában. Minden lámpát lekapcsolok.
A termosztátot mindig hűvösebbre állítom.
De mindennap más városba megyek.
És minden hotelszoba egy kicsit más.
Az a trükköm, hogy felkapcsolom a lámpát a mosdóban, és becsukom az ajtót.
Ha éjszaka fel kell kelnem,
legalább tudok tájékozódni az adott hotelszobában.
Általában alsógatyában alszom, de aznap este átáztatta az izzadságom.
És elmeséltem, hogy csak hármat rakok be, szóval…
Nem akartam nedves alsóban aludni.
Úgyhogy levettem, és meztelenül mentem aludni.
Úgy fél egy körül felébredtem,
mert borzasztóan kellett vizelnem.
Minden 40 feletti pasi átérzi ezt. Annyira kell, hogy nem tudsz visszaaludni.
Kizárt, hogy vissza tudj aludni.
De teljesen felébredni sem akarsz.
Túl akarsz esni a dolgon, hogy aztán aludhass tovább.
Felkeltem, a szemem csak félig volt nyitva, és beléptem az ajtón.
Amint bezárult az ajtó, rájöttem, hogy a folyosón állok.
Egy puccos hotel folyosóján álltam anyaszült meztelenül.
Így kell igazán gyorsan magadhoz térni.
Nem kell kávé, ez gyorsabban felkelt.
Ott álltam teljesen meztelenül a folyosón. Mantráztam, mint Matt Damon
a Mentőexpedícióban: „Keresd a megoldást!”
Eszembe jutott, hogy Larry szobája a folyosó túloldalán van.
Odaszaladtam, és elkezdtem kopogni az ajtón.
De nem nyitotta ki.
Elképzeltem, hogy kinéz a kulcslyukon, és röhögni kezd.
Ahogy kopogtattam az ajtaján, meghallottam a lift jelzését.
Gondoltam, 50-50 százalék az esélye, hogy felém vagy a másik irányba indulnak.
Két koreai fickó lépett ki a liftből.
Beszélgettek, elfordultak, és elindultak egyenesen felém.
„Mihez kezdjek? Úgy teszek, mintha ez tök természetes lenne.”
Úgyhogy
elindultam feléjük.
Elsétáltam mellettük, és megkérdeztem, hogy ityeg.
Az egyikük mondott valamit.
Nagyon reméltem, hogy azt jelenti: „Nahát! Ez nem semmi.”
De amikor rákerestem, kiderült, hogy azt jelenti:
„Láttad a nő bajszát?”
Tudtam, hogy nem szállhatok be a liftbe.
Mert abban kamera van.
Nem akartam használni a liftet, de nem tudtam, mitévő legyek.
Láttam a „kijárat” feliratot a lépcsőház ajtaja felett.
Gondoltam, legalább a világos folyosóról el kéne tűnnöm a lépcsőházba.
Majd ott kitalálok valamit. Reménykedtem, hogy a lépcsőházban találok egy szemetest,
amiben van zsák, amit felvehetek, mint egy nyári ruhát.
Bementem a lépcsőházba, de szemetest nem találtam.
Próbáltam kitalálni, hogy mihez kezdjek.
Észrevettem, hogy üres sörösdobozok vannak a földön.
Nos, eleve azért keltem fel, mert pisálnom kellett.
Fogalmam sem volt, hogy mennyi ideig leszek a lépcsőházban.
Nem vagyok büszke rá,
de felvettem a sörösdobozokat, beléjük vizeltem, majd visszatettem őket.
Szörnyen érzem magam miatta.
Mert tudom, hogy valakinek össze kellett szednie őket.
De Old Milwaukee volt.
Ha valaki felvette, és megszagolta őket, semmi különbséget nem érzett.
De amint mondtam, puccos hotel volt.
Szóval volt 24 órás szobaszervizük.
Gondoltam, hátha valaki kirakta a tálcáját az ajtó elé,
és a textilszalvétát, amit adnak ilyenkor, felköthetem magamnak,
mint ahogyan Tarzan is csinálja.
Elindultam lefelé a lépcsőn, és megálltam minden emeleten.
Belestem a folyosókra, hogy van-e valahol tálca az ajtó előtt.
Lejutottam úgy két-három emelettel lejjebb,
és szobaszervizes tálcát nem láttam,
de észrevettem két pizzásdobozt valakinek az ajtaja előtt.
Ezen a ponton már öltönynek tűntek a számomra.
Felkaptam a dobozokat a folyosóról, majd visszamentem a lépcsőházba.
Megnéztem a többi emeletet is, de tálcát nem találtam.
Ekkor már nagyon későre járt. Úgy két óra lehetett.
Elértem a lobbi szintjét, résnyire nyitottam az ajtót,
és kinéztem. Láttam szinte az egész lobbit. Üres volt.
Nem hallottam emberek hangját. Gondoltam, ideje bátornak lenni.
Az egyik dobozt előre, a másikat hátra raktam, majd elindultam.
Odamentem a pulthoz. A recepciós hölgy felnézett, majd így csinált.
„Segíthetek?”
„Igen, hölgyem.
Véletlenül kizártam magam a szobámból.
Kaphatnék egy pótkulcsot, hogy visszamehessek?”
Mire azt kérdezte: „Van önnél bármiféle igazolvány?”
Azt feleltem: „Van, de az a másik pizzásdobozban van.
Dehogy van. Kizártam magam, nincs nálam semmi.”
Mire a hölgy: „Nos, azt hiszem, jobb, ha felhívom a felettesemet.”
Majd eltűnt egy fal mögött.
Gondoltam: „Nem a felettesét hívja, hanem a rendőröket.
Hajnali kettő van, meztelen vagyok, és pizzásdoboz takarja a tökömet.
Mihez kezdjek?”
Ahogy ott vártam,
hirtelen kinyílt a hotel bejárata.
Besétált rajta Larry meg a turnémenedzserünk.
Hálát adtam az Úrnak, hogy megválaszolta az imámat.
Jöttek felém a lobbin keresztül.
Én továbbra is meztelen voltam, és dobozokat szorongattam.
Larry megkérdezte: „Jó ég, pajti! Mi történt veled?”
Végigmért engem és a dobozokat, majd azt mondta:
„Mintha azt mondtad volna, nem vagy éhes.”
Hogyne, biztosan meztelenül pizzáztam a lobbiban.
„Haver, kizártam magamat a szobámból.”
Ekkor visszajött a recepciós hölgy, akit egy biztonsági őr is követett.
Azt mondtam Larrynek: „Tegyél meg valamit! Mondd meg a hölgynek, ki vagyok,
hogy a pótkulccsal bemehessek a szobámba!”
Ránk nézett, majd szólt:
„Még soha életemben nem láttam ezt az embert.”
Majd a lifttel felment az emeletére.
Szerencsére a biztonsági őr elkezdett röhögni.
Felismert minket. Ő volt a legrendesebb fickó, akivel valaha találkoztam.
Fogta a pótkulcsot, felment velem és a dobozokkal az emeletre,
elkísért az ajtóig, majd kinyitotta. Megállítottam, bementem a tárcámért,
és adtam neki egy százast. Végtelenül hálás voltam neki.
Kértem, hogy soha senkinek ne mesélje el ezt.
Most pedig nektek mondom el ingyen.
Szóval, visszamentem a szobába, felöltöztem,
ellenőriztem, hogy a zsebemben van-e a kulcs,
és vártam úgy 10 percet.
Aztán átsétáltam a folyosón, és bekopogtam Larry ajtaján.
Amikor ajtót nyitott, még mindig röhögött. Így csinált.
„Mondtam, hogy alig várom,
hogy megkérj, hogy tegyek meg valamit érted.”
Mire azt mondtam: „Jó, nyertél. Most már kvittek vagyunk?”
„Igen, kvittek vagyunk.”
„Hogy bizonyítsam, hogy nem haragszom rád, elmentem, és hoztam neked egy sört.”
Remek közönség voltatok!
Isten áldjon titeket!
Vigyázzatok magatokra és egymásra!
Kösz, hogy eljöttetek. Csodálatosak vagytok.
A feliratot fordította: D. Ferenc