Downloaded from YTS.MX
КОМЕДІЙНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Дякую!
Дуже дякую.
Дякую, що прийшли.
Приємно бути десь іще, окрім дому, так?
Так!
Я не дуже хочу… Не хочу говорити про Covid.
Скажу тільки
декілька слів.
Я дечому навчився за час пандемії.
По-перше, я зрозумів
завдяки необхідності постійно носити маску
і нюхати свій власний подих,
що я маю вибачитися перед усіма, з ким я розмовляв
за останні 30 днів.
О боже!
Я й не уявляв собі, що в мене так смердить з рота.
Серйозно, якось я був у продуктовому магазині
і відчув, як смердить коровячим лайном.
«Що це за сморід?»
«А, точно, це я».
Під час COVID, а особливо під час локдауну, я також зрозумів,
що я не здатен задовольнити
потреби своєї дружини в спілкуванні.
Одного мене їй замало.
Я просто не дотягую.
Я до смерті кохаю свою дружиноньку,
але вона може забалакати собаку так, що він забуде, що хотів їсти.
Вона любить розмірковувати вголос,
тому кожного разу, коли вона про щось думає,
вона не просто думає, вона говорить.
Отже, кожного ранку під час локдауну
я вставав з ліжка, наливав собі чашку кави,
повертав голову і бачив її.
Кожного ранку я чув:
«Ти думав, куди ми поїдемо, коли пандемія скінчиться?»
«Я більше не можу сидіти вдома.
До речі, ти не повіриш, що я дізналася про наших нових сусідів».
«Я ж казала тобі, що та жінка якась дивна».
«На кухні лампочка перегоріла, я в темряві готувати не можу».
«Якщо хочеш їсти, йди за драбиною».
«Чому тут так жарко? Тобі не жарко? Я вся горю».
«Робін каже, що люди розкупили весь туалетний папір».
«У пеклі має бути окреме місце для тих, хто запасається туалетним папером».
«Так не можна».
«Господи, я тільки що побачила в дзеркалі свій зад, чому ти нічого мені не сказав?»
«Він уже завширшки з автобус».
«Дивно, що я своїм задом ще не збила лампу зі столу».
«Мені вчора наснився дивний сон».
«Нібито твоя мама і Вілл Сміт одружилися,
але це ще не так дивно».
«Дивно те, що вони стрибали на батуті в касках пожежників,
кажучи одне одному обітниці».
«Що, по-твоєму, це означає?»
«Чому ти так на мене дивишся? Щось не так із зачіскою».
«Зосередься, я хочу, щоб ти допоміг мені
звести з кимось мого кузена Кайла».
«Бідолаха, він зовсім самотній, йому хтось потрібен».
«До речі, можеш глянути мою машину, в мене загорівся індикатор двигуна».
«Він уже декілька місяців горить, і кожного разу під час руху
в машині пахне горілим. Думаю, так не повинно бути».
«Боже, що, як Кайл – гей, і він це приховує?»
«Давай помолимося за онука Чіпа й Дженніфер».
«У нього сьогодні обрізання. До речі, знаєш, що іще урізали на 30%?»
«Ціну на те намисто, яке я так хотіла».
«Я не відмовлюся від такого подарунка на день народження».
«Якщо Кайл – гей, не знаєш, з ким можна його звести?»
«Ти ж працюєш у шоу-бізнесі,
у вас там багато геїв».
«Ти, мабуть, скажеш, що ще рано про це говорити,
але на пікнік на День незалежності
краще зробити картопляний салат, як минулого року,
або запекти макарони з сиром фета і помідорами,
як декілька тижнів тому? Тобі тоді сподобалося».
«Мені все одно».
«Як там справи в твого брата?»
«Він останнім часом такий похмурий, що аж розмовляти з ним хочеться».
«Навіщо ти робиш петлю?»
«Відвяжи мотузку від люстри і злізь з ліжка».
«Я щойно поправила подушки».
І так кожен день локдауну.
Але були й хороші новини.
Дуже хороші новини: під час пандемії я вперше в житті став дідусем.
Отже…
Я люблю цього маленького хлопчика більше всіх у світі.
Моя дочка, не знаю, як їй це вдалося,
вона якимось чином потрапила на «Шоу Джеррі Спрінгера»,
і ми змогли встановити, хто батько,
не витративши жодної копійки, отже…
ми дуже раді.
Жартую.
Ми й гадки не маємо, хто батько.
Ще одна чудова подія – нарешті зламався телефон-розкладачка моєї мами.
Вона користувалася їм 20 років.
Через місяць з початку пандемії він зламався,
і ми купили їй перший айфон.
Якщо ви спитаєте мене:
«Джефф, що ти обереш: навчити свою маму відправляти смс
або навчити собаку підтирати зад?»
Я відповім: «Несіть сюди папір».
«Піду спробую».
Над смс довелося попрацювати.
Мої доньки дуже зраділи,
коли бабуся нарешті навчилася писати смс.
Отже, вони почали писати їй, і якось ввечері мені дзвонить мама
і каже:
«Що таке "ЛОЛ"?»
Я їй кажу: «Про що це ти, мамо?» «Джордан відправила мені смс
і в кінці повідомлення написала "ЛОЛ"».
Я питаю: «Як пишеться?». «Л, О, Л».
«Мамо, це англійська абревіатура, означає "сміюся вголос"».
«Це в дітей зараз мода така. Замість того, щоб писати все повністю,
вони все скорочують».
«"ХЗ" означає "хтозна"».
«"ОМГ" – це "о боже"».
«Так вони спілкуються». Через декілька днів
мама присилає мені повідомлення:
«Я, П, В, М, К, М, К».
Я подумав, що в мами удар.
Я подзвонив їй і спитав: «Мамо, що це ти мені прислала?»
Вона каже: «Я роблю, як дівчата».
«Це означає "якщо підеш в магазин, купи мені кетчуп"».
«Точно, я мав здогадатися».
Їй подобається айфон,
бо в ньому є функції, яких не було в її розкладачці.
Наприклад, «Прийняти дзвінок».
Отже, якось вона зателефонувала мені,
і я їй відповів,
бо я не знав, куди подіти півтори години свого часу.
Отже, я розмовляю з мамою, і вона мені каже,
що в її районі поширилися випадки пограбування квартир.
Я сказав: «Мамо, це не дуже добре». Вона каже: «Я знаю».
«Тому я думаю отримати дозвіл на зброю».
Моїй мамі 85 років.
Вона погано бачить, чує ще гірше,
а рівновагу тримає, як мій друг Рон Вайт, коли напється.
І ось вона думає про дозвіл на зброю.
Я сказав: «Мамо, я не проти Другої поправки».
«Може, я занадто обережний».
«Але, можливо…
тобі не потрібен пістолет,
якщо в тебе є тривожна кнопка?»
Де б вона зберігала кулі, в коробочці для ліків?
Я сказав їй: «Мамо, краще все обдумай».
«Ти ж розумієш, що вставити патрони в пістолет
ще важче, ніж відкрити банку з огірками?»
У неї артрит у пальцях.
Потім я подумав, що мій агент міг би знайти для неї роль у рекламі.
«Мій артрит розвинувся настільки,
що мені ледве вдавалося вставляти кулі в патронник».
«Але завдяки вдосконаленому препарату "Бафферін", я стріляю так, як ніколи».
«Розумієте мене, пацани?»
Після цієї розмови я сказав дружині:
«Я знаю, що подарувати мамі на Різдво».
«Я подарую їй кобуру на магніті, яку вона зможе причепити до своїх ходунків,
а її чоловіку подарую бронежилет,
який він зможе носити під светром
на випадок, якщо в неї поїде дах під час перегляду «Колеса фортуни».
Це коротко про те, що відбувається в нашому з дружиною житті.
Наші діти виросли й покинули наш дім.
Ми встигли перекусити і почали доглядати наших батьків.
Вони просто передали один одному естафету.
Знаєте що? Я думав, що підлітки божевільні.
Підлітки – просто квіточки у порівнянні з похилими людьми.
Вони просто шалені!
Якось мені треба було забрати машину з ТО.
Я спитав свого тестя, чи може він мене підкинути.
Дорогою в сервісний центр він зупинився, щоб заправитися.
Під час цієї зупинки я дізнався,
що можливо
вимити всю машину
гумовою скребачкою, купленою на заправці.
Я сидів на пасажирському сидінні,
а він робив саме це.
Я сидів там, доки мужик біля сусідньої колонки не почав знімати нас на відео.
Довелося сповзти на підлогу,
бо я не хотів, щоб мене відмічали в Instagram.
Коли він закінчив,
я спитав: «Ви ж розумієте, що тут неподалік є автомийка?»
А він мені: «Так, але вона коштує шість доларів».
«То заради шести доларів
ви наплювали на свою гідність і вимили машину
скребачкою і найбруднішою на планеті Земля водою?»
Колись я мріяв зустріти дівчину
з думками, брудними, як та вода на заправці.
Який же він кумедний.
Він натягує свої штани аж до сосків
і постійно говорить про те, що світ котиться в пекло,
і що раніше все було набагато краще.
Звичайно, коли він розповідає про своє дитинство,
там все було дуже важко. «О так».
«Ми жили без електрики, у нас із братом була одна пара взуття на двох».
«Шлях до школи лежав через півтораметровий шар снігу».
Я питаю: «Коли це в Новому Орлеані було стільки снігу?»
Але я розумію його, коли він розповідає про «старі добрі часи».
Бо, подумайте самі, ви старієте,
а технології розвиваються.
Змінюються моральні принципи.
Суспільство змінюється.
Несподівано ви опиняєтеся у світі, в якому нічого не зрозуміло.
Ви починаєте сумувати за світом, у якому ви нібито все розуміли.
Вони люблять ті часи, але навряд чи там усе було ідеально.
Я питав про це свою маму.
Знаєте, до 14 років вона жила в домі з туалетом на вулиці.
Я питаю її: «Мамо, а що ти робила
взимку вночі, коли хотіла в туалет?»
Вона каже: «Ми ходили у відро».
Вони користувалися так званими «нічними горщиками».
Вони робили свої справи у відро.
І я думаю:
«Я знаю, як моя дружина реагує на запах супу з броколі,
який стоїть у холодильнику на один день довше, ніж треба».
«Цікаво, як вона відреагує
на відро з фекаліями в нашій вітальні».
«Врізати дуба» англійською буде «kick the bucket»,
дослівно «пнути відро».
Думаю, мова йде саме про це відро.
«Кохана, вибач,
але я випадково перевернув відро у вітальні».
Думаю, якщо б минуле було таким ідеальним,
винахідник віагри не став би мільярдером.
Тому що в минулому, коли Господь казав тобі, що ти вибув із гри,
ти просто йшов на подвіря і починав займатися городом.
І єдиними округлими й мякими предметами
у вашому житті ставали помідори з городу.
Зараз завдяки віагрі люди, яким за 80, ще насолоджуються життям.
Зробимо паузу, щоб кожен зміг як слід це уявити.
Цю зморщену масу плоті,
яку хочеться взяти й попрасувати.
Круто, що зараз в домах пристарілих
старим почали давати половину таблетки перед сном,
просто щоб вони не падали з ліжок…
Така собі велосипедна підніжка.
Зараз усі про це говорять.
У старі добрі часи,
якщо в чоловіка
були проблеми з ерекцією,
він нікому про це не розповідав.
А зараз це ціла індустрія.
Я нещодавно почув одну рекламу по радіо,
в якій розповідалося про спеціальну формулу,
завдяки якій чоловіки можуть витримати
до 30, 60 й 90 хвилин у ліжку.
Я подумав: «90 хвилин?»
Нічого собі, моя тривалість зосередження й та коротша.
Через 20 хвилин я можу сказати: «Піду зїм бутерброд, ти щось будеш?»
Я вважаю, що старіти треба з гідністю.
Я сумую за молодістю.
Сумую за своїм молодим тілом.
Я б не проміняв на нього свою мудру душу,
але я сумую за своїм молодим тілом.
Я памятаю, як був маленьким хлопчиком, як у мене було багато енергії.
Коли востаннє у вас була зайва енергія, яку ви хотіли б використати на щось?
Подумайте про це. У дитинстві у вас було стільки енергії,
що ви не могли дивитися телевізор, просто сидячи в кріслі.
Треба було стояти на голові, або сидіти на стільці тільки наполовину.
Під час реклами
ви боролися одне з одним.
Якщо ви побачите,
що я дивлюся телевізор
із задом на дивані, а головою на підлозі,
дзвоніть у швидку.
Бо навіть якщо я живий,
я нізащо у світі не зможу самостійно повернутися у вертикальне положення.
У мене було чудове дитинство.
Я займався усіма видами спорту в базі відпочинку.
Мої батьки не хотіли, щоб я обирав щось одне,
бо вони думали, що я стану професійним гравцем в усе.
Я займався всім. І то були дивні часи.
Щоб виграти приз,
треба було показати найкращий результат.
Якесь безглуздя.
Стільки добрих спогадів.
У дитинстві на прийомі в лікаря,
якщо ти поводився добре й не плакав під час уколу,
ти міг обрати іграшку зі скрині скарбів.
біля медсестри. Памятаєте скрині скарбів?
Чому їх більше немає?
Серйозно, було б чудово, якщо після того,
як доктор перевірив мою простату,
мені б дозволили поритися в скарбниці скарбів
і взяти з неї нове кільце з павуком.
«Воно світиться в темряві».
«Вимкніть світло й зацініть».
Я памятаю, як це було, лежати на задньому сидінні машини
під час поїздки аж у Флориду.
Сьогодні згідно з новими правилами безпеки
дитина має бути в шостому класі, щоб дивитися туди,
куди машина їде, а не туди, звідки вона приїхала.
Найскладніше в нашому житті –
це запамятовувати всі паролі.
Ніхто не памятає усі свої паролі. Їх просто забагато.
У моєму дитинстві, в старі добрі часи,
треба було памятати лише один пароль.
Пароль для входу в нашу секретну халабуду в лісі.
Було дуже здорово.
«Який пароль?»
«Циці».
Ми тоді тільки про це й думали. Чому б не зробити це слово паролем?
Кожні збори в нашій халабуді, які я памятаю,
були присвячені цій темі.
В одного з моїх друзів (здається, він зараз у тюрмі)
була теорія, що якщо в раю й справді все так добре,
то одразу за перловими воротами
мають бути цілі поля голих цицьок,
по яким дозволяють пробігти босоніж.
Я дуже добре памятаю, як мені тоді закортіло піти в церкву.
Знаю, зараз освіта набагато краща, ніж була раніше.
Зараз перевіряють здібності кожного учня.
Обдаровані учні вчаться за складнішою програмою.
У старі добрі часи було не важливо, геній ти чи бовдур,
який їсть крейду, усі вчилися в одному класі.
І нікому не було діла до шкільної програми.
Я памятаю свій одинадцятий клас.
Один семестр англійської було повністю присвячено поезії.
Навіщо дітям, які не збираються вчитися далі,
поезія?
Мій чоловік ніяк не відремонтує Зламану сітку на дверях
Наш кіт виблював Мертву пташку на підлогу
Я матір чотирьох маленьких діточок Яких треба постійно годувати
Не питайте мене Чому я курю травку
Сексуальну освіту зараз викладають, починаючи з пятого класу.
У старі добрі часи ніхто не розповідав мені про секс.
Батьки нічого мені не розповідали, школа також.
Усе, що я знаю про секс, я дізнався сам.
Я серйозно, коли мені було 11 років, у мене був дядько, який розводив кроликів.
Якось ми були на вихідні на його фермі,
і він повів нас у сарай з кроликами.
Самці були в одних клітках,
а самиці в інших. Він відкрив клітку із самцями,
ухопив одного за петельки, відкрив клітку із самицями
і закинув його туди.
Той самець накинувся на самицю
і дубасив її з ураганною швидкістю
протягом пяти секунд,
а потім впав на спину.
Усі сміялися, окрім мене.
Я подумав: «Господи, я не зможу робити це так швидко».
Але мені не слід було так хвилюватися.
Знаєте, мабуть…
сьогодні відрізняється
від старих добрих часів
ось цим.
Цим маленьким гаджетом.
Цей маленький гаджет змінив світ.
Кожна людина у світі не розлучається з ним цілодобово.
Людям країн третього світу
може не вистачати їжі, але телефон у них буде.
У старі добрі часи вся моя родина
мала один телефон на всіх.
Він був прибитий до стіни на кухні.
Він продавався у чотирьох кольорах:
чорний, білий, золотий і світло-зелений.
У нас був світло-зелений.
Мої батьки купили супер довгий шнур.
І я вам скажу, телефонна компанія не жаліла довжини шнура.
У нас був шнур довжиною десь 400 метрів.
Моя мама могла піти на двір і перевірити пошту,
розмовляючи зі своєю сестрою. «Знаєш, тому що я…»
Але через те, що вся родина мала один телефон,
неможливо було поговорити з кимось приватно.
Доводилося щось придумувати.
Пропускати шнур під дверима, виходити в коридор
або ховатися в комірці, щоб поговорити зі своїм хлопцем чи дівчиною,
слухаючи, як твій брат імітує звук поцілунків.
Але через постійні розтягування…
памятаєте недолік дуже довгого шнура? Хтось памятає?
Так, він завжди
закручувався.
Як труси тітки Джуді після заняття з кікбоксингу.
Натягнутий шнур був небезпечною зброєю.
Моя мама любила розмовляти, коли стояла біля плити
в іншому кінці кухні.
Одного вечора вона готувала й розмовляла по телефону, а я ганявся за братом.
Ми забігли в кухню,
і він не побачив шнур, який був натягнутий на рівні шиї.
Він полетів ногами вверх
і впав на підлогу, як трусики нареченої у першу шлюбну ніч.
Моя мама продовжила готувати й розмовляти по телефону.
«Я говорю по телефону».
От що я вам скажу.
У старі добрі часи, коли дзвонив телефон, це було дуже хвилююче.
Ми бігли наввипередки, щоб відповісти.
Бо ніхто не знав, хто телефонує.
Це могла бути мама або Президент США.
Щоб дізнатися, треба було відповісти.
А зараз усі знають, хто дзвонить,
і брати трубку вже не так цікаво.
Тепер усі такі:
«Привіт, ні, дякую, ні за що у світі».
«Це нікому не цікаво».
Через те, що ми носимо телефони в кишенях і сумках,
вони об щось завжди труться,
і ми випадково комусь телефонуємо.
Це так звані випадкові дзвінки.
Добре, зараз побачимо, наскільки ви чесні.
Хто з вас слухає уважніше під час випадкових дзвінків,
ніж під час звичайних?
Якщо хтось випадково набирає мене,
я можу слухати хвилин 20.
У мене є друг Пьорді, він робить меблі.
Він носить телефон у передній кишені джинсів
і завжди комусь випадково телефонує.
Якось він випадково набрав мене. У мене не було ніяких справ,
отже я просто слухав, як він ходить у своїй майстерні.
Хвилин через десять
я почув, як відкрилися двері, піднялася кришка
і він почав пісяти.
Я чоловік дорослий, отже я вистрибнув зі свого крісла
і побіг у кухню до дружини зі словами «Пьорд пісяє».
Я увімкнув динамік і ми з дружиною стояли й слухали,
як мій друг мочиться.
«От би він у кінці ще й пукнув».
«От би він пукнув».
Що з нами не так?
І ось, що найцікавіше.
Та штука на стіні в кухні
була лише телефоном, а тут є просто все.
Тут є все, що раніше доводилося шукати в інших місцях.
Колись люди не спали до 11 годин,
щоб дізнатися результати спортивних змагань або погоду.
А тепер у нас є всі останні новини.
Тут є погода на наступні два тижні й усі спортивні новини.
Тут наші квитки на літак, Біблія,
ліхтарик, список контактів.
Тут уся ваша музика й відео.
Професійна камера.
Деякі молоді люди не знають цього, але колись камери продавалися окремо
і в них треба було вставляти плівки.
Ви могли зробити 24 фото, не знаючи, хороші вони чи погані.
Зробивши 24 кадри, треба було виймати плівку,
йти у фотостудію
й проявляти її.
Після того, як усі працівники фотостудії
подивилися всі ваші фотографії,
вони вам телефонували, щоб ви їх забрали. І ви знали, що вони все бачили.
Ти забираєш фото, а тебе питають: «Коли це ви були у Великому каньйоні?»
«Сучий ти син».
Але тоді фотографії цінилися.
Вони могли бути змазані, в когось була відрізана голова,
але ці фото потрапляли в альбом,
бо це був єдиний доказ того, що ви десь були.
Зараз, якщо з фотографією щось не так,
ви видаляєте її і робите ще одну.
Фото вже не такі цінні. Ми фотографуємо все.
Мої доньки фотографують їжу.
Коли в ресторані офіціант приносить якусь страву,
моя донька каже: «Чекайте, спочатку їсть камера».
Вони фотографують їжу і відсилають ці фото друзям.
І я такий: «У дитинстві, якщо я зїдав смачні вафлі,
люди просто мали повірити мені на слово».
Це неймовірно. Ви знали, що якщо загубити телефон,
він може сам себе знайти?
Більшості з нас для цього потрібен Іісус,
а не цей непотріб.
Він може знайти не тільки себе, але й вас.
Він може знайти всіх членів вашої родини.
Тут є першокласний GPS.
Сюди можна вбити будь-яке місце
у світі, і вам покажуть, як туди потрапити,
а також у лічені секунди скажуть, коли ви там опинитеся.
У нас не було GPS у старі добрі часи. У нас були мапи.
Ми тримали їх у бардачку авто.
Ніхто не хотів їх розгортати,
бо згорнути їх назад було неможливо.
Тому ми завжди губилися. Під час сімейних поїздок
функцію корекції маршруту виконував
наш батько.
«Так, діти, я передумав».
«Замість Діснейленду ми поїдемо в будівельний магазин
і подивимося, що там продають, добре?»
Це неймовірна річ. Цей маленький прилад
потужніший за найбільші компютери,
які існували у світі в 1980 році.
Усі знання світу у вас під рукою.
Хочете знати, скільки важить слон? Спитайте у свого телефону.
Вам цікаво, якого зросту Том Круз?
У старі добрі часи, якщо ми хотіли щось дізнатися,
нам треба було чекати, доки наші жадібні батьки
розщедряться й куплять нам енциклопедії.
І справа в тому, що енциклопедії не купувалися всі одразу.
Треба було зробити перший внесок, щоб отримати перший том.
Ти робиш внески протягом років, щоб отримати другий том.
Протягом першого року
ви могли прийняти участь у бесіді про Антарктику, наприклад.
Або про африканського трубкозуба.
Але щоб написати реферат про Японію,
доводилося лишатися на другий рік.
Бо коли прийде останній том, вам уже буде тридцять з чимось.
І я не знаю, знати все не світі, –
це добре, чи погано.
Ми одержимі цією ідеєю.
Особливо, якщо йдеться про медицину.
У старі добрі часи
люди змірялися з болем.
Біль був частиною життя, результатом старіння.
А зараз, коли в нас щось болить, ми звертаємося до Гугла.
У вас задирка на пальці? Треба загуглити.
«Як найліпше лікувати задирки?»
«У рідких випадках задирки можуть бути симптомом
внутрішньомозкового крововиливу».
«От чорт!»
-«Щось не так, Ллойд?» -«Так, Коні, багато чого».
«Хвилину тому я не знав, що в мозку є кров,
а зараз у мене внутрішньомозковий крововилив».
Медична інформація на телефоні лякає до смерті.
Її навіть не треба шукати. Я нещодавно отримав повідомлення:
«Біль внизу спини
може бути раннім симптомом передчасної втрати зору».
Чорт, у мене болить внизу спини.
Я думав, це через те, що я допоміг дружині переставити меблі в кабінеті.
Навіщо я пересував той диван? Мабуть, я бачив його востаннє.
Треба замовити в інтернеті собаку-поводиря, доки я ще щось бачу.
Це просто… Тут є й телевізор. Тепер можна не пропускати жодної гри.
Ви бачили на весіллях чоловіків з телефоном на колінах,
які дивляться футбол із вимкненим звуком?
Окрім того, тут є порно. Його більше не треба шукати.
Тут стільки порно, що воно само знаходить тебе.
Нещодавно ми з дружиною шукали ресторан, щоб смачно поїсти.
Я вбив у пошук «італійська смакота біля мене».
І я такий…
Mamma mia.
Яке смачне мясо.
У старі добрі часи
нашим порно був старий журнал Playboy.
Ми потайки приносили його в нашу лісну халабуду.
Це пояснює пароль.
Якщо ви любите порно, то ваш час настав,
бо той журнал треба було тримати обома руками,
а телефон вміщається в одній.
Люди здатні спаскудити все,
що є доброго у світі.
Узяли й осквернили своєю поведінкою телефони.
Дехто навіть фотографує свої інтимні місця
і комусь їх відправляє.
І це така неймовірна ідея.
Що може піти не так?
У старі добрі часи,
якщо я хотів показати подрузі своє інтимне місце,
я брав аркуш із зошиту,
клав його на край кухонного столу,
чекав, коли дома нікого не буде,
підбігав до столу, спускав штанці,
клав свого молодшого брата на аркуш
і обводив його по контуру олівцем.
Потім я брав набір кольорових олівців
(це мав бути набір з 64 олівців,
тому що тільки в ньому був тілесний колір),
розмальовував його, складав малюнок у конверт,
писав адресу своєї дівчини, клеїв марку, йшов на вулицю
й кидав листа в поштову скриню.
А через три дні вона дзвонила мені й питала:
«Навіщо ти прислав мені малюнок свого великого пальця?»
Не такої реакції я очікував.
Під час Ковіду мені дуже бракувало
поїздок, бо я люблю подорожувати.
Моя дружина теж.
Коли стало зрозуміло, що ми ще довго нікуди не полетимо,
моя дружина замовила цілу гору журналів про подорожі.
Якось ввечері я сидів вдома й читав один з цих журналів.
Там я побачив статтю,
написану жінкою,
яка вчить інших жінок, як умістити речі для десятиденної подорожі
в ручну поклажу.
Не буде зайвим підкреслити: жінка,
десятиденна подорож,
ручна поклажа.
Я подумав: «Про яку жінку мова?»
«Про Барбі?»
Моїй дружині не вистачило б ручної поклажі навіть для подорожі на нудистський пляж.
Авіакомпанії дозволяють брати тільки одну ручну поклажу.
Я віддам дружині свою,
а сам візьму все, що уміститься в кишені.
Мене зацікавила ця стаття, тому що ми живемо
в сексистські часи.
Ця стаття була написана для жінок, у ній ні слова про чоловіків.
Чоловікам вистачило б ручної поклажі.
-Тобі вистачило б? -О так.
Мені б вистачило.
Довелося б ходити в одній парі трусів і шкарпеток, але я б упорався.
Я думаю, що більшість чоловіків пакують чемодан, як я.
Я відкриваю шафу й розмірковую: «Мене не буде три дні».
«На три дні потрібно три пари шкарпеток, три пари трусів, три сорочки,
ще одні джинси, якщо ці забрудняться,
зубна щітка, бритва. Усе, я готовий».
Десять секунд часу.
Ось так я збираю валізу.
Коли ж ми з дружиною їдемо у відпустку…
Одразу скажу, що я люблю їздити з дружиною у відпустки,
бо у відпустках моя дружина набагато «дружелюбніша», ніж удома.
Цифри на дверях чомусь мають на неї такий вплив.
Жінка, яка вдома мене не помічає,
бачить цифри на дверях,
і в неї зриває дах від кохання.
Обожнюю відпустки з дружиною.
Але найважче – це дістатися готелю,
бо моя дружина збирає валізу довше, ніж десять секунд.
Вона збирає валізу декілька днів.
Бо вона має комплекти одягу.
У жодного чоловіка в цій залі немає комплектів одягу.
А моя дружина має окремий комплект
на кожний день відпустки.
І додаткове убрання на випадок, якщо ми підемо в ресторан.
Плюс – додаткові убрання на випадок, якщо основні забрудняться.
Усе це потребує часу й зусиль.
Отже, за два чи три дні до поїздки
моя дружина починає діставати одяг із шафи
й розкладати його на ліжку,
наче дитячі ляльки.
І вона просто дивиться на нього.
Іноді вона кличе мене: «Йди-но сюди, подивись».
«Отже, я обрала ці два убрання, яке тобі більше до вподоби?»
«Те, що зліва».
«Ти серйозно?»
«А що не так з тим, що справа?»
«Усе з ним так, мені просто подобається те, що зліва».
«А мені те, що справа».
«Знаєш, я подумав,
мені теж подобається те, що справа».
«Неправда».
«Ти тільки так кажеш».
«Тепер я не знаю, що робити».
«А я знаю. Я піду й стрибну під автобус».
«А ти стій тут і продовжуй дивитися на одяг».
Різниця між нами полягає в тому,
що я беру із собою тільки одяг.
А для моєї дружини одяг –
це тільки початок.
Її валіза – наче археологічні розкопки, які мають дуже багато етапів.
Обравши усі свої убрання,
вона починає обирати прикраси
для кожного окремого убрання.
Вона обирає прикраси
так ретельно, як у суді обирають присяжних.
Наступний етап – обрати взуття.
Взуття займає багато часу.
Вона проводить багато часу із взуттям.
Вона обирає взуття у відпустку довше,
ніж ми обирали імена для наших дітей.
Сподіваюся, що їй ніколи не доведеться обирати між її взуттям і мною.
Уявляю собі, як хірург каже: «Місіс Фоксворті, ми врятуємо Джеффа,
але для цього
ви маєте викинути все ваше взуття».
«Він хотів, щоб його кремували».
«Мені знадобляться нові туфлі для цієї церемонії».
Наступний етап – прилади.
Одного разу
ми були в готелі, в якому не було фену.
Тепер моя дружина завжди бере із собою фен.
Окрім того, вона бере із собою закручувач
і випрямляч волосся.
Хіба вони не виконують протилежні функції?
Вона бере із собою дзеркало для нанесення макіяжу,
одна із сторін якого збільшує відображення в 12 разів.
Навіщо комусь бачити своє обличчя в 12 разів більшим, ніж насправді?
Збільшення в 12 раз перетворює зморшку у зрошувальний канал,
вугор у ньому виглядає, як кришка люка,
і, не дай боже, вона знайде волосся на підборідді.
Неможливо зрушити з місця дівчину, яка побачила на підборідді
щось, що нагадує їй якірний ланцюг воєнного корабля.
Знаєте, я ніколи не розглядав своє обличчя
у дзеркалі, що збільшує відображення в 12 разів.
Добре, якщо бути до кінця відвертим,
декілька разів після душу
я зупинявся перед ним на хвилинку.
Буенос діас, сеньйор Велика Енчілада.
Наступний етап – це суто жіночий феномен.
Цей пласт багажу називається «на всяк випадок».
Вона завжди пакує із собою дощовик і парасольку
на випадок дощу.
Я кажу: «Я бачив прогноз,
ймовірність дощу під час нашої відпустки менше 5%».
«Добре».
«Але що ти робитимеш, якщо піде дощ?»
Я кажу: «Піду назад у дім».
Вона бере із собою светр або куртку
на випадок, якщо вночі стане холодно.
Як це буває на півдні, в Орландо, в липні.
У когось іще дружина чи дівчина так роблять?
Моя дружина бере із собою розкладну валізу з мякими стінками,
яку вона кладе у велику валізу з твердими стінками.
Люди показують пальцем одне на одного.
«На випадок, якщо я щось там куплю».
Якщо ви азартна людина,
можу побитися об заклад, що моя дружина точно щось купить.
Я не знаю, що там всередині розкладної валізи,
але я майже впевнений, що там ще одна розкладна валіза.
Моя дружина завжди бере із собою великий пакет з ліками
на випадок, якщо хтось захворіє.
Одно разу я займався спортом у Баффало в лютому.
Там йшов сніг, і в мене розболілася голова.
Я поліз у пакет із ліками і знайшов там таблетки від малярії.
Слава богу, що нам вдалося уникнути спалаху малярії в Баффало тієї зими.
Я сказав їй: «Кохана, я дуже тебе люблю».
«Але це вже трохи занадто».
Востаннє, коли ми збиралися у відпустку, я зайшов у ванну
і побачив, як вона нишпорить у моїй валізі.
Вона знайшла там два кілограми вівсу.
Питає мене: «А це тобі навіщо?»
Я кажу: «Це?»
«Це…
на випадок, якщо осли, які будуть везти твої валізи,
зголодніють».
І наші валізи, коли ми кудись летимо, – це квіточки,
у порівнянні з подорожуванням на авто.
Якщо ми їдемо кудись на машині,
може здатися, що ми переїжджаємо.
Мої дружина й дочки вважають своїм обовязком
заповнити наш позашляховик доверху.
Дивлячись на таке знущання над машиною, хочеться почати плакати.
Вони беруть із собою картопляні чіпси,
а зверху кладуть три валізи.
Я кажу: «Якщо я вам потрібен живий, дайте я все зроблю сам».
Бо пакування речей в авто – це мистецтво.
Батько навчив мене, що це своєрідний Тетріс.
Ми вертіли валізи, перевертали їх.
У кінці між двома валізами неможливо було просунути аркуш паперу.
Мій тато може засунути усі меблі в багажник «Бюїка».
«Потримай домкрат, давай сюди піаніно, зараз усе сюди влізе».
Я схожий на батька. Засунувши усе в машину,
я готовий їхати.
А моя дружина ні.
«Ні, я ще не готова».
«Але ж у машині все є».
«Я хочу прибратися».
«Що?»
«Я не зможу розслабитися,
якщо знатиму, що вдома на мене чекатиме безлад».
«А що ти робила останні декілька днів?»
«Пакувала валізи».
Ось чому чоловіки помирають раніше.
Ми робимо це добровільно.
Ми одружені вже 36 років.
Моя дружина все ще… Дякую.
Вона все ще не розуміє,
що моя головна ціль, коли ми їдемо у відпустку на машині, –
це дістатися туди, куди ми їдемо,
у найкоротший проміжок часу, побивши світовий рекорд.
Мені більшого не треба.
Я вивчив за ці роки,
що ціль моєї дружини під час поїздки на машині –
випити якомога більше води,
щоб зупинятися в туалет кожні 15 хвилин,
наплювавши на мою ціль.
Моя дружина згадує, що хоче в туалет,
коли ми проїжджаємо виїзд з траси.
Тільки тоді вона каже: «Я дуже хочу в туалет».
А я їй: «Ти зможеш зробити це через 70 кілометрів,
коли ми доїдемо до наступного виїзду».
Вона не зможе сходити в туалет раніше.
На відміну від кожного чоловіка.
І нас цьому ніхто не вчив.
Ми народилися з цим знанням.
Ми зупиняємо машину, виходимо
і перевіряємо, чи не здулося переднє праве колесо.
Усе дуже просто, чи не так?
Жінки, ви теж на це здатні.
Правда. Перевірте колеса справа, спочатку спереду, а потім ззаду.
Сподіваюся, вам усе сподобалося.
Знаєте…
Дякую.
Я дуже щаслива людина,
бо я займаюся цим уже дуже давно.
Я багато чим займався у житті,
писав книги,
вів програму «Чи розумніші ви за пятикласника?».
Мені ніколи не було нудно.
Але якщо хтось із пістолетом у руці скаже мені обрати щось одне,
я без сумніву оберу це.
Я люблю стендап, бо я люблю бачити, коли люди роблять так.
«Це про тебе. Це ти так робиш».
І я думаю: «Слава богу, що так робить не тільки моя родина».
«Інші теж так роблять».
Ніхто не розібрався, як правильно жити.
Кожна родина божевільна.
Єдиний недолік цієї роботи –
доводиться подорожувати одному.
Тому мені так сподобався проект Blue Collar Comedy Tour.
Бо тоді я подорожував не один, зі мною були мої друзі.
Мені часто кажуть: «Мабуть, у вас дуже багато смішних історій
з тієї подорожі». Так, дуже багато.
Але я не буду розповідати історій про друзів,
бо ви не зможете почути їх версію подій,
вдвічі смішнішу за мою.
Але я розповім вам
одну смішну історію про себе,
щоб закінчити сьогоднішнє шоу. Отже…
Влітку не 2020, а 2019 року…
Ми з Ларрі-кабельником багато виступали разом.
Влітку звикаєш до…
«Просто зроби це».
Отже, під час літніх концертів
швидко звикаєш до спеки
на фестивалях, ярмарках
або в амфітеатрах.
Ми виступали на музичному фестивалі у Феніксі.
Температура повітря була 45 градусів.
Організатори заспокоювали нас:
«Та це ж суха спека».
Я їм кажу: «Як і на електричному стільці».
Отже, в нас з Ларрі був виступ на півдні.
Я не скажу, в якому місті це було.
Впевнений, що серед вас є талановиті люди,
які знайдуть в інтернеті ті записи з камер спостереження.
Але було не тільки спекотно, але й волого.
Як бачите, я не дуже потію.
Але того вечора через десять хвилин
по моєму носу вже стікав піт.
Через півгодини можна було подумати, що це конкурс вологих футболок.
Наче хтось полив мене зі шлангу. Я ніколи в житті так не потів.
Отже, після концерту
я кинувся в роздягальню
і почав пити воду, щоб відновити втрачену рідину.
Ми майже ніколи не їмо перед концертом, щоб не втрачати жвавості,
тому ми завжди голодні після шоу.
Отже, знищуючи запаси води у роздягальні,
я почув, як по коридору йде Ларрі-кабельник.
Він завалився до мене й каже: «Гей, пішли поїмо».
Ларрі часто це каже.
І зазвичай я йду з ним, бо Ларрі дуже кумедно їсть.
Він може зїсти багато.
Знаєте, як буває, коли вам так жарко, що вам нічого не хочеться?
Я кажу йому: «Друже, мені так спекотно, що я не хочу їсти».
«Я піду в готель і посплю».
Він каже: «Ти серйозно?»
«Колись і ти мене про щось попросиш, а я тобі відмовлю».
«Тобі що, девять років?»
«Справа не в тобі, просто мені дуже спекотно».
Отже, я сів в автобус, і мене відвезли в готель.
У кожного, хто звик до дорожнього образу життя, є своя рутина.
Мені подобається, коли в кімнаті темно, тому я вимикаю майже все світло.
Я люблю понизити температуру в кімнаті,
але кожен день я в новому місті,
і кожен готель має свої особливості.
Отже, я роблю ось що.
Вмикаю світло у ванній кімнаті і зачиняю двері,
щоб коли я прокинусь вночі,
я зміг швидко зрозуміти, де в цьому номері туалет.
Зазвичай я сплю у спідній білизні,
але тієї ночі вона була мокра.
А я, як ви знаєте, беру із собою лише три пари, отже…
Я вирішив, що не буду спати в мокрому.
Я зняв труси й голий стрибнув у ліжко.
Прокинувся я десь о пів на другу ночі,
і мені дуже, дуже, дуже треба було попісяти.
Чоловіки, кому за 40, знають, про що я.
У туалет хочеться так сильно, що спати неможливо.
Продовжувати спати просто не можна.
Але ви не хочете прокидатися.
Ви просто хочете закрити це питання і повернутися в ліжко.
Я встав, наполовину розплющив очі, побачив світло і відчинив двері.
Коли двері зачинилися, я зрозумів,
що я в коридорі…
хорошого готелю, і я абсолютно голий.
Це хороший спосіб швидко прокинутися.
Набагато ефективніший за каву.
Отже, я стою абсолютно голий у коридорі,
наче Метт Деймон у фільмі «Марсіянин». «Виріши проблему».
Я знав, що номер Ларрі був одразу навпроти мого.
Отже, я кинувся до його дверей і почав стукати.
Він не відчинив.
Я уявляв, як він дивиться у вічко й сміється.
Тоді я почув, як відчиняються двері ліфта.
Я подумав, що шанси 50 на 50,
вони підуть у мою сторону або в протилежну.
З ліфту виходять двоє корейців, вони розмовляють один з одним
і починають рухатися в моєму напрямку.
Я подумав: «Так, що мені робити?»
«Роби вигляд, що так і треба». Отже…
Я пішов їм на зустріч.
Я пройшов повз них зі словами: «Як справи?»
І один із них сказав,
як мені здалося тоді: «Нічого собі, який мужик».
Але потім я перевірив у перекладачі і виявилося, що він сказав:
«Бачив, які в неї вуса?»
Я знав, що в ліфт мені не можна,
бо в ліфтах є камери.
Я це розумів, але я не знав, що мені робити.
Потім я помітив на дверях знак виходу на сходи.
Я подумав, що треба хоча б вийти з освітленого коридору
на сходи і придумати якийсь гідний план.
Я сподівався, що в кінці коридору буде відро для сміття,
в якому буде пакет, який я зможу одягнути, як купальник.
Я вибіг на сходи, але ніякого відра там не було.
Я намагаюся придумати, що робити,
а потім побачив на підлозі декілька пустих банок з-під пива.
Я все ще хотів у туалет.
Я не знав, скільки часу мені доведеться провести на сходах.
Я цим не пишаюся,
але я підняв ці банки з підлоги, попісяв у них
і поставив їх назад.
Мені дуже соромно за це.
Бо я знав, що трохи пізніше комусь доведеться все це прибрати.
Це був Old Milwaukee,
і я подумав, що хтось підніме пляшку й скаже: «Круто, Old Milwaukee».
Але це був, як я вже казав, хороший готель.
Номери обслуговувалися цілодобово.
Я подумав: «Може, хтось залишив піднос під дверима,
я візьму з нього скатертину, яку зазвичай туди кладуть,
і одягну її, як Тарзан».
Отже, я пішов сходами вниз,
зупиняючись на кожному поверсі,
і перевіряючи, чи немає в коридорах підносів.
Я пройшов десь два чи три поверхи.
Підносів ніде не було,
але під одними дверима я побачив декілька коробок з-під піци.
Тоді вони здалися мені елегантним смокінгом.
Отже, я побіг по коридору, схопив ці коробки,
повернувся на сходи
і спустився вниз ще на декілька поверхів.
Тоді вже було дуже пізно, десь друга година ночі.
Я відкрив двері у лобі
і побачив, що там майже нікого немає.
Я не почув жодних голосів.
І я подумав: «Так, потрібно лише 20 секунд хоробрості».
Я прикрився однією коробкою спереду, а іншою ззаду,
і побіг.
На ресепшн стояла жінка.
Коли я підійшов, вона підняла на мене очі.
«Вам допомогти?»
«О так, мадам».
«Я випадково зачинив двері свого номеру,
дайте мені, будь ласка, запасний ключ».
А вона така:
«У вас є документи?»
Я кажу: «Так, але в іншій коробці з-під піци»
«Ні, двері в мій номер зачинені, в мене нічого немає».
Вона каже: «Тоді…
Я маю покликати менеджера».
І йде за стінку.
А я думаю собі: «Вона покличе не менеджера, а поліцію».
На годиннику друга година, я прикриваю свій жезл коробкою з-під піци.
Що мені робити?
Я чекаю,
і тут несподівано відкриваються двері
й у лобі заходять Ларрі-кабельник
і менеджер нашого туру.
І я думаю: «Дякую, Боже, ти почув мої молитви».
Вони йдуть по лобі, а я, голий,
тримаю в руках коробку з-під піци.
Ларрі підходить і замість того, щоб сказати: «Друже, що сталося?», –
він дивиться на мене, на коробки з-під піци
й каже: «Ти ж казав, що хочеш їсти».
«А я сиджу тут собі голий, їм піцу з пепероні».
Кажу йому: «Я не можу потрапити в номер».
У цей момент на ресепшн вертається та жінка
разом з охоронцем.
Я кажу: «Ларрі, допоможи мені, будь ласка, скажи, що знаєш мене,
щоб мені дали ключ і я зміг потрапити в номер».
Він дивиться на мене, потім на неї,
і каже: «Вперше бачу цього чоловіка».
Після чого він заходить у ліфт і їде наверх.
Мені пощастило, що охоронець почав сміятися.
Він впізнав нас.
Він здався мені тоді найдобрішою людиною у світі.
Він дістав запасний ключ, зайшов у ліфт зі мною і картонними коробками,
провів мене по коридору і впустив мене в номер.
Я попросив його почекати, дістав гаманець, дав йому 100 доларів
і сказав: «Дуже вам дякую».
«Будь ласка, нікому не кажіть про це».
А зараз я розповідаю вам про це безкоштовно.
Отже, я зайшов у номер, одягнув штани й футболку,
переконався в тому, що взяв ключ,
і почекав хвилин десять.
Потім я вийшов у коридор і постукав у двері до Ларрі.
Він не міг перестати сміятися.
Каже мені…
«Я ж казав, що колись
і ти в мене щось попросиш».
Я кажу: «Ти мав рацію, але тепер ми поквиталися?»
Він каже: «Так, все добре».
А я йому: «Щоб довести тобі, що я не ображаюся,
я приніс тобі пиво».
Ви молодці.
Хорони вас Господь!
Бережіть себе. Піклуйтеся одне про одного.
Дякую, що прийшли. Ви найкращі.
Переклад субтитрів: Сергій Островський.