Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Los Angeles, jste připravení?
ŽIVĚ
Dámy a pánové…
Z LOS ANGELES FORUM
Jo Koy!
Dokázali jsme to, Los Angeles!
Na tohle jsem čekal dlouho.
Jsme ve Fóru!
Konečně! Dva roky!
Co bylo fakt nanic, je, že jediné, co umím,
je stand-up. A když mi to sebrali,
došlo to do bodu, kdy jsem koukal na syna a říkám si:
„Joe, jediné, co umím, je tohle!“
Koukám na něj a říkám: „Umřeme hlady.“
Ale zasmějeme se u toho.
Bylo to nanic! Ale teď jsme zpátky.
Všichni se baví. Je tu narváno!
A dva lidi tu jsou pořád v roušce, to je v pohodě.
Je to vaše volba, nebudu se vám smát.
Necancelujte mě, prosím!
Je to jen můj názor.
Ale jestli dneska budete v roušce, přeju vám to.
Je tu ale šance, že to chytíte dneska.
JOKOY VTIP JE VTIP
Nesedíte dva metry od sebe.
Jste hned vedle toho člověka. Bude se smát takhle…
Máte to na sobě.
Já ty roušky kurva nenáviděl.
Nechápejte mě zle. Nosili jsme ji. Báli jsme se.
Trochu si zavzpomínám, protože jsem byl dva roky zavřenej,
takže o ničem jiným teď mluvit neumím.
Ale všichni jsme se báli! Rouška byla to jediný, co jsme měli.
Všichni si pamatujeme, jak jsme koukali na telku
a najednou se objevil moderátor a říká:
„Mimořádné zprávy! Všude umírají lidi!“
„Podívejte se na záznam!“ A ukážou nějakého Asiata…
Jak padá k zemi. Pak přijdou lidi v ochranným obleku.
„Panebože, panebože.“
„Hned se vrátíme s pokyny.“
Kurva, cože?
Pak se vrátili. „Musíte udělat tohle:
nosit přes pusu čtverec papíru.“
„Snad to bude v pohodě.“ Fakt? „Ano.“
„A naplňte si ledničku, netušíme, jak dlouho to potrvá.“
Kurva, cože?
Nakoupil jsem do lednice jídlo tak na dva týdny.
Myslel jsem, že to skončí.
Hodně tátů si myslelo, že to brzo skončí.
Trvalo to kurva dva roky!
A s tím, jak jí můj syn, nám jídlo došlo za čtyři dny!
A mluvím tu asi za každýho tátu.
Když došlo jídlo, připadali jsme si jako hrdinové.
Byli jsme hrdinové,
protože každý táta přišel a řekl:
„Já pro tuhle rodinu seženu jídlo.“
„Budu riskovat život, abych rodině zajistil
těstoviny se sýrem
a burákový máslo a džem ve stejný sklenici.“
„Dejte mi někdo roušku.“
Tu roušku jste měli na sobě.
Všichni jsme tu roušku nosili!
Nevěděli jsme, jestli nás to chrání nebo co.
Uvědomili jsme si… Já si uvědomil tohle.
Nevím, jestli mě chránila, ale uvědomil jsem si tohle.
Jakmile jsem si tu roušku nasadil poprvý,
uvědomil jsem si, že mi smrdí z pusy.
No ty kráso!
Takhle jsem svůj dech nikdy necítil!
Asi hodně lidem tady mluvím z duše.
To bylo poprvý, co jsme cítili náš dech!
A teď tu někteří z vás sedí s tou rouškou a říkají si:
„Asi vím, o čem mluví.“ Jo!
Pamatujete si na začátky?
Já si na to pamatuju. Byl jsem v obchodě
a vedle mě někdo byl a já to ucítil a říkám si:
„Bože! Je to…?“
„Ten týpek musí mít nějaký kazy!“
Dělalo se mi zle.
„Pardon.“
Pak jdu k autu a pořád to cítím.
A dojde mi: „Kurva! To jsem byl já?“
„To jsem byl já?“
Zasraná rouška. Nenávidím ty roušky!
Ale trochu je zbožňuju, teď si pořád čistím zuby nití.
A ti s těmi rouškami, co dělají…
Víte, co to je?
To je steak zaseklý ve vaší stoličce.
Musíte ho dostat ven.
Umírá.
Ale nebudu lhát. Nejhorší byl ten první měsíc.
Všichni jsme se chovali stejně. Bylo to děsivý!
Pamatujete, jak jste poprvé vyšli?
S nikým jste se nechtěli dělit o uličku.
Dva metry? Nasrat! Dvacet metrů!
Jdete tou uličkou a vidíte někoho.
„Pardon, dovolíte?“
„Prosím, s dovolením. Dva metry.“
„Vy. Myslím vás!“
„Prosím.“
To byl ten první měsíc! Všichni jsme se báli.
Nedělejte, že to tak nebylo!
Ten první měsíc bylo lepší nekýchat.
Pamatujete? Ne že budete kýchat!
Pamatujete? To kýchnutí zadržíte. Jakoby…
„Ne!“
„Ne“ Takhle vypadáte pod rouškou. „Ne!“
„Ne!“
Protože když kýchnete, co se stane?
„Superšiřitel!“
„Ten chlap je superšiřitel!“
„Ne!“
„Moje holka má kočky!“
„Mám alergii na kočky!“
Až tak kolem 11. měsíce nám to začalo být fuk.
Jedenáctej měsíc.
Tehdy jsme si řekli: „Sereme na tu roušku.“
Pamatujete? Prostě jste chodili venku.
Když jste potřebovali, kýchli jste do roušky.
Pak jste si rouškou utřeli nudle.
„Seru na tu roušku! Seru na tu roušku!“
„Seru na tu roušku!“
„Nosím ji už 11 měsíců. Má jen jednu šňůrku.“
Já kýchám víckrát.
Kýchám 11krát za sebou.
Takhle kýchám. Nekýchnu jen jednou.
Pamatuju, jak jsem byl v Home Depot. A prostě…
Nasrat. Vyletěla ze mě nudle.
Nudle mě trefila do ucha.
Sundám tu roušku. Vypadám jak po bukkake,
jakože: „Do háje…“
„Bože! Je toho fakt hodně!“
Pánové! Jestli na vás vaše slečna kouká
a ptá se: „Co je bukkake?“
Nic jí kurva neříkejte.
Prostě řekněte: „Nevím.“
„Netuším, proč se smějou. Divný.“
„Divný. Co to je? Fakt nevím.“
A neodpovídejte rychle! Zkazíte si večer.
Zkazíte si celý rande.
„Co je bukkake?“
„To je, když se vystříká hromada chlapů.“
„Jakože 11 týpků prostě…
a ona se nechá.“
„Na co to kurva koukáš,
zatímco jsem v práci, ty úchyle?“
„Ty nechutný prase!“
A teď musíte lhát. „Ne, ne, ne!“
Musíte lhát. „Já… jednou hledal na Googlu…
buket květin pro tebe
a asi jsem to napsal blbě.“
Hodně mých vtipů začne: „Pamatujete, když?“
Pamatujete, když CDC vydala tohle?
Řekli: „Pokud trpíte problémy s plícemi nebo máte dýchací obtíže,
sdělte to ochrance budovy, do které se chcete dostat,
a měli by vás pustit bez roušky.“
A já si říkám: „To teda jo.“
„Jdeme!“
Jdu tam. Jdu tam takhle.
Zastaví mě. „Promiňte. Musíte mít roušku.“
A já říkám: „Jo! No…“
„Trpím…
nemocí plic,
takže ji nosit nemůžu.“
A on říká: „Jakou nemocí plic trpíte,
že nemůžete nosit roušku?“
A já říkám… Tohle jsem řekl. Vážně.
Říkám: „Myslím, že na tohle se mě ptát nesmíte.“
A on říká: „Ne. Musíme se zeptat.“
„Abychom věděli, že vás smíme pustit.“
Říkám: „Tak jo, dobře. To, čím trpím, je…
spánková apnoe.“
Kurva. Snad to zabere!
A on na to: „To je co?“ Já si říkám: „Kurva!“
Říkám: „Pane, je to porucha spánku,
při které plíce… no, když usne můj mozek,
usnou i moje plíce.“
„Jakože můj mozek říká: ‚Dobrou.‘ A moje plíce: ‚Zatím!‘“
„A pak tam takhle ležím.“
A on: „Kurva, cože?“ A já: „Já vím! Děsný, co?“
Zkusím vejít.
Říká: „Pane, mám ještě pár otázek.“
„Věřím vám, ale jednomu nerozumím.“
„Když celou noc nespíte
a nedýcháte,
jak potom další den
můžete jít nakupovat?“
Já na to „Jednoduše. Mám plicní ventilátor,
který mi v noci pomáhá spát a dýchat.“
A zkusím vejít.
On říká: „Dobře, pane. Už jen pár otázek.“
Já na to: „Vážně, co?“
„Jaká další otázka?“
A on říká: „Když vám ten stroj pomáhá dýchat…"
„Ano, ten stroj mi pomáhá dýchat.“ „Ale jak?“
„Jenom tam leží?“ „Ne, je tam hadička.“
„Ta hadička mi přivádí vzduch do plic, a já tak můžu dýchat.“
„Jo? Fakt musím jít.“
A on na to: „Pane, poslední otázka.“
„Jaká? Jaká je ta otázka?“
A on: „Jak vám ta hadička drží na obličeji?“
A já říkám:
„Musím mít na obličeji…
masku. Jdi do hajzlu. Hned se vrátím.“
„Kreténe. Co seš, detektiv?“
Nikdo nebere apnoi vážně!
Smějou se mi, když říkám, že tím trpím.
„Je to vtipný!“
Je to vážnej problém!
Lidi s apnoí můžou říkat, že každou noc bojují se smrtí.
Jsem takhle blízko smrti
a pokaždý vyhraju.
Probouzím se jako vítěz.
Kdo to může říct? Každou noc, takhle blízko smrti?
Já! Spánková apnoe.
Ale nikdo to neuznává,
protože musím mít obří zasranou… masku!
Proto to chlapi nesnáší.
Protože jediná věc, co nás vyléčí, je blbá maska.
Žádná operace.
A proto chlapi neradi přiznávají, že mají apnoi.
Až do smrti budou říkat, že jen chrápou.
A oni doslova umírají!
Garantuju vám, že tu sedí chlápek
a jeho holka říká: „Poslouchej. Ty blbej…“
„Poslouchej! Ty idiote!“
Hele! Všechny ukazujou! Jak hodinky!
Všechny… Hele! Hele. Má takovou radost.
„Tady! Tady tenhle blbeček!“
Hned tady!
- Jmenuješ se? - Dylan.
Dylan.
- Jste spolu dlouho? - Čtyři roky.
Čtyři roky.
A on tě neposlouchá?
- Ani náhodou. - Hele! „Ani náhodou.“
„Na to seru! Tohle nosit nebudu!“
„To teda nosit nebudu! To radši kurva umřu!“
Myslí to vážně!
Čtyři roky! Ta tě miluje, kámo. Nos tu blbou masku!
Zachrání ti to život! Jo, vy jste manželé?
A pořád tě nechce poslouchat?
- Vy se berete? - Jo. A stejně to nechce.
A stejně to nechce. Ser na něj. Nech ho umřít.
Ser na něj.
Srát na Dylana. Srát na Dylana!
To bude mít napsaný na náhrobku. „Srát na Dylana.“
„Srát na Dylana. Měl tady být. Měl tady být!“
Do háje!
Dylane! Je to hotový.
Vždyť si tě chce vzít.
Proč je ti trapně?
Ona tě miluje. Dává ti… Podívej se na ni.
Nosí tvůj prsten. Už spolu nerandíte.
Není to trapný. Kdybys byl single, chápal bych.
Já to tehdy nenáviděl.
Ty kraviny… Jakejkoliv potenciál vztahu,
pryč, jakmile jsem si nasadil tu masku.
Bylo to na houby!
Tak moc, že když jsem si přivedl holku
a skončili jsme, řekl jsem: „Musíš jít pryč. Teď.“
Jedna se fakt naštvala: „Cože? To jako fakt?“
„Ty mě po sexu vyhodíš?
To jsem jako nějaká kurva?“
A já: „Ne! Takhle to není.“
„Jenom na sobě musím… při spánku něco mít
a je to trapný a nechci, abys to viděla.“
„Tak to není. Líbíš se mi. Chci s tebou chodit.“
„Jen musím nosit takovou věc.“
A ona: „Ježíši! Tys mě vyděsil.“
„Fakt jsem měla pocit, že jsem kurva!“
„Líbíš se mi! Nemusíš se cítit trapně!“
„Proto jsme se posunuli dál. Nech toho!“
„Jen si to nandej.“
„Určitě?“
„Ano! Panebože!“
„Prosím tě! Líbíš se mi. Co je to, rovnátka?“
„Je to o dost větší.“
„To je mi fuk! Nandej si to.“
„Určitě?“ „Ano! Líbíš se mi!“
„Vezmi si to!“
„Tak jo…“
Tak si tu blbost nasadím…
Probudím se další den. Postel prázdná.
Jen poznámka: „Nevěděla jsem, že jsi Bane.“
Takže to chápu, kdybys byl single! Ale ona tě miluje.
- Jak se jmenuješ? - Erin.
Erin. Erin tě miluje, Dylane!
Maska je jí ukradená.
Chce tě živýho.
Chce tě tady napořád. A já taky!
Tak si tu blbou masku sežeň.
Kdybys byl single…
Kámo, jsou jiný věci, který ji na tobě znechucujou.
Věř mi.
Už jsi ho natočila?
- Ano. - Vážně?
Viděl to ve 4K? Tak to ať jde do hajzlu!
Máma mě natočila na videokameru.
Videokameru!
A nejspíš tu jsou děcka ve věku 14, 13, co si říkají:
„Co je kurva videokamera?“
Víte, jak máte kameru na mobilu?
Bývalo to oddělený zařízení!
A bylo to obří! Obří, jakože…
Hodně štěstí, zdraví
Zoom, zoom, zoom.
Zoom. Zmáčknout zoom. Zoom.
Hodně štěstí…
Máma mě natočila na videokameru.
Víte, co myslím? Ne ve 4K. Na starou…
Tohle byly třeba pozdní devadesátky.
A věc se má takhle.
Natočila mě ve tři ráno, když jsem tvrdě spal.
A u videokamer tehdy
nebylo potřeba mít světlo, protože měly takový tlačítko,
s nápisem „Noční vidění“.
A máma to zmáčkla a bylo to
jak Záhada Blair Witch.
Točila dokument stylem: „Můj syn…“
„Můj syn tvrdí, že chrápe.“
„On ale nechrápe. On umírá.“
„Podívejme se na to zblízka.“
Víš co, Erin? Podle mě
to Dylan potřebuje vidět sám, aby to opravdu prožil,
protože na telefonu…
Tam sledujete cokoliv
a necítíte ty emoce, který cítí Erin každou noc,
zatímco vedle ní skomírá její snoubenec.
Takže to udělám pro Erin.
Vyměníme si role.
Já budu Dylan. Ty budeš Erin. Můžeme?
Tohle Erin vidí každou noc. Prociť to naplno!
Prožij ty emoce, který cítí.
Vciť se do tý role!
Jo? Tohle jsi ty, každou noc. Takhle spíš.
Koukej! Prej: „Jo!“
Kámo, víš co, Dylane? Snaží se tě vzbudit tvoje vlastní ruka.
Věděl jsi to? Tvoje vlastní ruka dělá…
Víš, jak vypadáš, když spíš?
Přísahám, že takhle vypadáš.
Vypadáš, jako by se ti nějakej duch
snažil narvat péro do pusy
a ty prostě celou noc kouříš duchovi péro, prostě…
A Erin ti říká: „Přestaň těm duchům kouřit péro!“
„Dylane, přestaň kouřit péra duchům, prosím! Nech toho!“
A ty na to…
U postele máš celou frontu duchů. Prostě fronta…
„On myslí, že chrápe! Dáme dva naráz!"
A tenhle: „Kurva, cože?“
„Hej, Dylan je fakt magor. Jdeme!“
„Tři, tři, tři!“ „No ty kráso!“
„Ty vole!“
„Tři péra, Dylane? Přestaň s tím!“
„Přestaň kouřit péra duchům!“
Všiml sis někdy,
Dylane, že když se v noci probudíš, probudíš se takhle?
Bukkake duchů.
Ventilátory prodávám u stánku s merchem.
Víte, jak vtipný by bylo,
kdybych u stánku prodával ventilátory?
Byl bych jedinej…
Byl bych jedinej komik, co prodává ventilátory
u stánku s merchem!
To by byla taková prdel.
Lidi by prostě odcházeli:
„Nejenže byl Jo Koy vtipný, ale možná mi zachránil život.“
„Díky, Jo Koyi.“
Měl bych reklamu.
Reklamu. Dylane, udělej mi reklamu.
„Dobrý den. Jmenuji se Dylan.“
„Dobrý den. Jmenuji se Dylan a celé roky
jsem byl závislý na noční kouření pér duchům.“
„Ženě jsem říkal, že chrápu.“
„Ale pak jsem šel na show Jo Koye
a koupil si ventilátor.“
„A hádejte co? Už žádný kouření péra duchům!“
„Ale hádejte, kdo teď kouří péra?“
„Erin.“
„Díky, Jo Koyi!“
Pamatujete, jak nám došel toaleťák?
Co je to kurva za pandemii? Došel toaleťák!
Nikdy jsem neviděl lidi proměnit se ve zrůdy!
Ve zprávách byli lidi s nákupními vozíky
plnými toaleťáku, jak utíkají ke svým autům,
a někdo běží za nima, jakože:
„Mě taky svědí zadek, svině!“
„Co mám dělat se svědivým zadkem?“
„Svině!“
Děsilo mě to!
Lidi se mlátí kvůli toaleťáku, jako by nebylo jiný řešení!
Moje máma byla na nedostatek papíru připravená.
Na ten nedostatek toaleťáku se připravovala,
jakmile do týhle země dorazila.
Když lidem došel papír,
máma říkala: „Co se děje? Nechápu to.“
Mojí mámě toaleťák nikdy nedošel!
Moje máma bude klidně používat jednu roli rok!
Celej rok!
A vím, že jsou tu ženský, co si říkají: „Jak je to kurva možný?“
Já vám to povím.
Tohle nebude pro Filipínky.
Povím vám tajemství toho, co moje máma dělá,
a důvod, proč jí nikdy nedojde toaleťák.
A tohle není určené Filipínkám.
Když moje máma čůrá,
tak se neutírá.
Ta ženská řekla: „Fuj!“
Hele. Zakrývá si pusu! A zamávala!
Koukejte! Tamta v těch džínách!
Džínová bunda. Řekla: „Fuj!“
Jakože: „Proboha!“
„Panebože!“ A: „To jsem byla já!“
„To je… Fuj! Fuj!“ Koukejte na ni!
Já ti řeknu proč. Jak se jmenuješ?
Eileen.
Eileen, povím ti, proč nepoužívá toaleťák.
Dobře, Eileen?
Protože se myje vodou. Takže fuj na tebe, blbko.
Už nikdy neznevažuj
frndu mojí mámy v Los Angeles!
Moje máma má tu nejčistší frndu
v celým Los Angeles!
A beru to zpátky.
Nemyslel jsem to tak. „Blbka“ jako projev náklonnosti.
Mám tě rád.
Já říkával to samý, Eileen.
Fakt. Říkal jsem: „Mami, proč se prostě neutřeš?“
„Prostě se utři!“
A moje máma, rychle, v rychlosti:
„Tak já se mám jen utřít? To je podle tebe čisté, Josephe?“
„Mám se vyčůrat a utřít,
prostě rozetřít čůránky přes celou pekpek?“
„To ti přijde čistotné, Josephe?“
„Vyčůrat a rozetřít to přes celou pekpek?“
„Aby to bylo slané? Slaná pekpek?“
„Josephe, já se myju vodou!“
„Jako nová!“
Co?
Když se zamyslíte, je to geniální! Má pravdu!
Koukejte na ni. Byla připravená. Toaleťák jí nikdy nedošel!
A nikdy neměla slanou frndu!
A ženy souhlasí.
Některý tady říkají: „A víš co? Jo.“
Je to geniální nápad.
Možná taková ta psí… Znáte ty přenosný psí misky?
Takový ty skládací, co pak zavřete?
Vypadá to jako kolečko a pak z toho uděláte…
Možná si to noste s sebou.
Tak to má moje máma!
Je to jiná verze. Ona tomu říká tabo.
Je to kelímek!
Hodně lidí se asi ptá: „Co je tabo?“
Hlavně pro ty, kdo nejste Filipínci. Řeknu vám, co je tabo.
Tabo může být cokoliv.
Hrnek s rozbitým ouškem,
prázdná krabička od margarínu,
nebo, a to má máma nejradši, obří kelímek na nápoje.
„Vejde se tam 1,3 litru vody, Josephe!“
„S tím se už fakt umyju, co?“
A mámino tabo je na stejném místě,
kde bylo od chvíle, kdy se do téhle země přistěhovala:
mezi sprchou a záchodem.
Ten kousek se jmenuje „ulička tabo“.
A tam se nachází mámin speciální kelímek.
A chlapi, co nejsou Filipínci, si tu asi říkají:
„Proč nám tohle říkáš, Jo Koyi?“
Já vám povím proč.
Řekněme, že si najdete Filipínku a vyjde to.
Jednou u ní budete chtít přespat.
Ráno vstanete.
Čištění zubů. „Potřebuju kelímek.“
Tenhle kelímek kurva nepoužívejte.
Tenhle kelímek není pro vaši pusu.
Moji rodiče se rozvedli, když mi bylo tak deset, jedenáct.
Jsme čtyři sourozenci. Robert, Rowena, Gemma a já.
Cokoliv máma potřebovala, to dostala.
Byla máma i táta. Vždycky jsem to říkal.
Je jedno, o co si řekla. Zařídili jste to.
Bez otázek. Zařídíte to.
A naši mámu posloucháte.
V tom je ten vtip. Je jedno, o co si řekne.
Občas máma šla do koupelny
a zapomněla si napustit vodu do tabo.
A samozřejmě to padlo na toho nejmladšího.
Vždycky to…
Vždycky k tomu došlo, když u nás byli kamarádi.
Hraju si s kamarády v obýváku
a najednou slyším: „Josephe!“
„Josephe!“
A podle akustiky poznám,
že si máma zapomněla napustit tabo.
„Josephe!“
Kamarád se mě ptá: „Proč ignoruješ svoji mámu?“
A já na to: „Nechtěj vědět, co chce.“
„A zmlkni.“
„Josephe, já tě slyším!“
„Kurva!“
Tou chodbou jdu tak hrozně pomalu,
otevřu dveře na záchod a máma tam
sedí se svým tabo.
„Co ti tak trvalo?“
„Už mi to tu zaschlo.“
„Napusť mi tam vodu!“ „Bože!“
Byl jsem tak naštvanej. „Bože!“
„Na to jsem moc starý, mami! Tohle bych neměl vidět!“
„Jsem moc starý, mami!“
A máma řekne: „Vidět co?“
„Josephe.“
„Otoč se.“
„Otoč se. Vidět co?“
„Tohle?“
„Vždyť jsi tu bydlel.“
„To byl tvůj domov, než ses přestěhoval sem.“
„Tak mi pomoz umýt tvůj starý domov!“
„Bože!“
Tak do toho kelímku napustím ledovou vodu
a běžím chodbou.
Máma ječí…
„Je ledová!“
„Moje frnda dostane zápal plic!“
Kamarád se ptá: „Tys frndě svý mámy způsobil zápal plic?“
Přemýšlejte o tom. Vždyť je to docela cool.
Tohle na stand-upech miluju.
Můžu vám říct o svojí kultuře
a ztotožníte se s tím, nebo ne. To nevadí.
Aspoň se dozvíte o mém životě, můj příběh a slyšíte: „Ty kráso.“
Všimli jste si, že my Filipínci milujeme černochy?
Milujeme černošskou kulturu.
Nemusíte nám nic vysvětlovat.
Prostě to chápeme. Jako bychom byli stejní.
To jídlo… Viděli jste naše jídlo? Je to jídlo s duší!
Má to takovou duši. Zpívá to. Je to šílený!
To bude ta naše španělská stránka.
Ta španělská stránka. To proto.
A víte, že když Mexičani…
Víte, že když Mexičani…
Ze všech Hispánců jsou Mexičani hodně…
Jsou to hrdí lidé, ale…
taky se ztotožňují s Filipínci
kvůli té naší španělské krvi.
A proto na mě chodí, ztotožňují se s tím.
Říkají si: „Cože? Jsou přesně jako my!“
A jsou tady. Tak poznáte, že tu jsou Mexičani.
Jakmile řeknu: „Mexičani…“
Začnou hvízdat.
A tak poznáte, že tu jsou Mexičani,
protože nikdo nehvízdá líp než Mexičani.
Zavřete oči. Je to jak v záchranný stanici pro ptáky.
Nádhera!
Nikdo jiný takhle nehvízdá.
Každý je jedinečný!
Jejich děti to hvízdání znají.
Děti se jim ztratí v obchoďáku a stačí zahvízdat.
„Papá? Papá!“
„Papá!“
Chci, abyste vy Mexičani věděli,
jak moc si jsme podobní.
Když Španělé odjeli z Filipín, nechali tam všechno.
Proto jsme stejní. Chápete mě?
Proto se chováme stejně.
Jejich kultura je jako naše kultura.
Dělají všechno. Vy tvrdě pracujete, my taky.
Fiesta? Fiesta!
Mariachi? Karaoke! To samý.
Nikdo to nechce slyšet.
Ale máme i stejný slova,
protože když jste odjeli, ty slova jste tam nechali
a my jsme si je vzali.
Nechali jste je tam, tak jsme je vzali.
Ale změnili jsme je.
Vaše nadávky jsme proměnili v zákusky.
To si odneste. Chci, aby to věděl každý Mexičan.
Jestli máte kolegu Filipínce,
pamatujte, že jsme vzali vaše nadávky a udělali z nich zákusky.
Tak se nezlobte, jestli ta maličká filipínská paní
jednou přijde do práce a vejde do odpočívárny
s tácem zákusků, přijde k vám a řekne:
„Dej si to do pusy, puto.“
Nenaštvěte se. „Jak žes mi to kurva řekla?“
Já to chápu. Ve vašem jazyce puto znamená „děvka“.
Ale v našem jazyce
je to lahodný dezert s kokosem
a ona jen chce, abyste si to dali do pusy,
„puto.“
Venku prodávám putos.
Je to ten nejšílenější stánek s merchem!
Ventilátory, tabo!
Jsou to vlastně všechny kelímky a prázdné lahve, které nepoužíváte.
My je umyjeme a já je podepíšu.
Někteří z vás dneska pojedou domů.
Podíváte se na svou ženu a řeknete: „Možná bychom si měli koupit tabo.“
A neříkám, že je to špinavý. To neříkám.
Ale někdy, ženský, když jdete na záchod,
hlavně dneska, některý jste tu na rande,
a pak si rychle skočíte na záchod
a abyste nic neprošvihly,
běžíte co nejrychleji zpátky, ale čůráte,
tak si pospíšíte. A s čůráním se to u žen má takhle.
Vždycky jsem myslel, že vagíny jsou jemné a křehké.
Ale ženským je to u…
Je jim u prdele, že…
Jak kdyby olejovaly baseballovou lapačku.
„Tak už uschni, frndo! Dělej!“
A pak letíte zpátky na svoje místo. „Prošvihla jsem něco?“
„Ne, neprošvihla.“ „Tak fajn.“
A zbytek večera jde skvěle a pak jedete domů.
Večer pokračuje skvěle.
Ale zapomněly jste, jak agresivní jste byly.
A spousta z vás si tam zapomene maličký drobečky.
Co?
Ale jo! Nedělejte, že nevíte, o čem mluvím. Malinkatý…
Jako maličký papírový nugetky.
Drobounký pochoutky.
„Číčolit.“
A je to tam. Zapomněly jste na to!
A on vás teď líže a najednou.
A vy říkáte: „Co se děje“ A on: „Nic!“
Protože nikdy nic neřekneme.
Nikdy nic neřekneme! Tak moc vás milujeme.
Tak moc vás váš chlap miluje.
My ten toaleťák sníme.
Je nám to fuk.
Sežereme ho.
Na tohle jsme čekali dva týdny.
Myslíte, že to posereme kvůli papírovýmu flusanci?
Sežereme to! Některý jsou větší, tak je žvejkáme…
Vyflusneme je… Všichni.
Ne. Každej chlap tady ví, o čem mluvím.
Ty to sníš, ty to sníš…
Dylan! Dylan sní klidně celou roli toaleťáku.
Úplně klidně sní celou roli.
Neříkám, že je to nechutný! Je to v pohodě.
Neobviňuju vás. Je to v pohodě!
Jíme to! Je to tam. Nasrat!
Ne jako vy, holky. Co nám děláte vy?
Dělají z nás úchyly.
Děláte z nás takový úchyly. Kousíček prachu!
Stačí jeden malinký žmolek na špičce
a s kouřením je konec.
Vy svině!
Vidíte to a prej: „Co to kurva je?“
„Vykuř si sám. Já nemůžu!“
„Nemůžu!“
Můj syn je v pohodě.
Nemusí se starat o vodu v mámině tabo.
Teď máme bidety.
Můj syn má bidet. Parádní bidet.
Odskočíte si v noci, prkýnko se zvedne. Rozsvítí se světla.
„Čůrat sem.“ To vám to řekne. „Pojďte sem. Čůrejte.“ Mluví to.
„Hej, kámo, jak to jde? Pojď sem, načůrej mi do pusy.“
To je super na dnešní generaci.
Mají všechno. Mají všechno, co potřebujou.
Nemusí se starat o ty kraviny, co jsme zažívali my.
Kurva. Mají se skvěle.
Mojí mámy mi bylo líto. Nechápu, jak to máma zvládala.
Já mám všechny nástroje k tomu, abych na syna dával pozor.
Kéž by… Kdyby to měla máma… Panebože.
Kdybych nepřišel domů,
když mi máma řekla, ať přijdu, zbláznila by se.
„Buď doma v deset. Prosím, Josephe. Buď doma v deset.“
Půl dvanácté. „Panebože!“
„Panebože! Kde je?“
„Někdo už zase unesl Josepha!“
„Někdo už zase unesl Josepha.“
Což znamená, že už mě někdy unesli.
Nikdy mě nikdo neunesl.
S mým synem? Appka „Najít mého syna“.
Zmáčknu tlačítko. Když mi neodepíše na zprávu…
Napíšu mu pětkrát. „Hej, kde jsi?“ Neodepíše.
„Hej, odepiš.“ Neodepíše.
„Hej, kde seš?“
Otevřu „Najít mého syna“ a je tam emotikon
mého syna před obchodem.
A já můžu jít spát!
Je úžasný, co dnešní děcka mají.
A musíte jim říkat, jak skvěle se dneska mají.
Můžou si do pěti minut stáhnout film.
Rychleji! Za minutu!
Můžou se koukat na film ve 4K.
Musíte jim říkat, jak těžký jsme to měli,
co jsme museli pro nový filmy dělat.
„Novinky v úterý“ v Blockbuster Video,
kde vám slíbili 100 kopií Jurského parku,
a museli jste tam být brzo a běžet k regálu
a otáčet každý obal, kde stálo
„Není skladem“.
„Kurva!“
Pak jste šli na kasu.
„Nevrátil někdo Jurský park?“
A on říká: „Ne, ale za dvě hodiny to tu bude.“
„Já počkám!“ A stáli jste tam u kasy
a koukali z okna, kdy to někdo vrátí, jak nějakej nerd,
prostě jste číhali.
A viděli jste lidi, jak vrací filmy
a snažili jste se rychle přečíst nápisy.
Viděli jste jeden. Mělo to J a U.
„Hej! To asi byl…“
„Pane! Myslím, že někdo vrátil Jurský park!“
„Viděl jsem J a U! To určitě byl Jurský park!“
„Jsem tu už čtyři hodiny. Prosím!“
A chlapík: „Tady to je.“
A vy na to: „Díky moc. Jo!“
Pak se na to podíváte: „Jumanji? To nechci!“
Ten kluk se má skvěle!
Víte, já piju…
Piju takovou balenou vodu
a začalo to… Má to pH 9,5, ta,
co mi byla prodána. Mým synem!
Tohle je ta generace. Tak dobře se má.
Platím snad pět dolarů za flašku. Co to kurva dělám?
Protože jednou mi syn přišel ze školy.
Asi ve 4. třídě.
Nevím, v jaké byl třídě. Byl…
Byl malý a přišel s poznámkou od učitele, kde stálo:
„Můžete prosím synovi dávat balenou vodu?“
„Tři lahve, pokud možno,
budeme vypínat pítka.“
Já si říkám: „Co?“ A oni: „Ideálně s pH 9,5.“
„Dejte mu zdravější vodu.“
Ptám se: „Joe, co je voda s pH 9,5?“
On říká: „Jo, oni chtějí, abychom to pili.“
„Je to pro nás zdravější voda. Je fakt zdravá.“
„Co znamená zkratka pH?“ On na to: „Perfektní hydratace.“
Já říkám: „Co?“
Ten hajzlík ani neví, co to je. Ani jeden to nevíme.
Ptám se: „Proč vám vypínají pítka, Joe? O co tam jde?“
On říká: „No, v té vodě je fluorid
a ten škodí zdraví,
takže vypínají všechna pítka,
protože v té vodě je fluorid.“
Říkám: „Joe, ty si nečistíš zuby.“
„Všechnu tu vodu bys měl vypít.“
Fluorid ve vodě!
Ve škole vypínají všechna pítka.
Vypínají je!
Musel jsem pro ty děti začít kupovat balenou vodu.
Cože, kurva? My jsme z toho pítka pili!
Myslím, že mě to nepoznamenalo. Myslím.
Asi jako spoustu z nás.
Ta pítka jsme si užívali. Pamatujete?
Ten okamžik, kdy všechny třídy musely ven?
Každá třída musela ven
a stouply si do fronty po jednom před to pítko
a každé dítě mělo deset sekund na to se co nejvíc napít.
A ostatní děti odpočítávaly.
„Jednadvacet, dvaadvacet,
třiadvacet, čtyřiadvacet…“
A pusa toho jednoho…
„Čtyřiadvacet, pětadvacet, šestadvacet…“
„Sedmadvacet, osmadvacet…“
Ten chudák se s tím pral!
Protože ten instalatér, co tam to pítko dával,
nastavil tlak vody tak nízko,
že to sotva dokáplo na tu bradavku!
A on to ocucává a olizuje!
Jak to mohlo bejt zdravý?
Ocucávat…
A co byla ta hnusná zelená krusta?
Co to sakra bylo? Covid-14?
Tyhle děcka ani neví, co je hadice!
Ani nevědí, co je to hadice. To byla naše balená voda!
Pět hodin jezdíte na kole venku.
Podíváte se na kámoše. „Máš žízeň?“ „Jo!“
A zastavíte před kterýmkoliv domem,
jakýmkoliv domem s hadicí.
To bylo komunitní! Kdokoliv to mohl používat.
Veřejný majetek!
A utíkali jste. Utíkali jsme! Všichni.
Kdo bude první u hadice? „Já tu byl první!“
Ten si myslel, že vyhrál, ale ne!
Protože netušil, že uprostřed té hadice je voda,
která se vyhřála na 250 stupňů!
A teď ho čeká pusa plná lávy. „Zapni to!“
Tyhle děti ani netuší, co je hadice!
Netuší, co je hadice!
Ptal jsem se syna: „Joe, víš co je hadice?“
A on: „Myslíš ty kroutící se čubky v klubu?“ A já: „Joe…“
Mají se tak dobře.
Miluju to. To musím uznat.
Miluju tuhle digitální éru, ve který žijeme, ty věci, co máme.
Miluju to.
Je snazší vychovat dítě, víte?
S jeho mámou jsme už dlouho rozvedení,
ale jsme si blízcí a díky těm nástrojům jsme skvělí rodiče.
Víte, co myslím? Díky FaceTime,
kamerovým aplikacím a tak na něj můžeme dávat pozor.
A spolupracujeme jako tým. Miluju to!
Ona bydlí o kus dál v ulici.
Má všechny kódy k mému domu.
Má všechno… Všechno, co potřebuju. Když je u mě
a já jsem na turné, zavolám jí
a ona jde ke mně a postará se o cokoliv.
Je to ta nejlepší situace. Zbožňuju to.
Ale jde o tohle.
Bez ohledu na to, kolik máme nástrojů, puberťáci jsou puberťáci.
Dělá ty samý voloviny, co jsem jako dítě dělal já.
A je mu to fuk!
Myslí si, že mu to prochází. Nechápu to.
Ví, že mám všechny ty kamery. A je mu to fuk!
Příklad. Jel jsem do Connecticutu.
To mu bylo 15.
Jel jsem do Connecticutu a řekl jsem mu to.
Říkám: „Joe, hele. Jedu do Connecticutu, jo?“
„A jestli tady budeš mít party, budu o tom vědět.“
„Tak tu nic nepořádej.“
A můj syn na to: „Tati, nebudu tu mít party.“
Říkám: „Joe, poslouchej mě. Nepořádej tu večírky, jo? Nedělej to.“
A on: „Tati, nebudu tu dělat párty.“
„Slibuju. Nikoho nezvu.“
Říkám: „Poslouchej. Jen mě poslouchej. Jestli tu uděláš party, Joe,
a jeden z tvých kámošů skočí do bazénu
a přerazí si vaz,
zažaluje mě
a všechno, pro co jsem se tak nadřel,
abych ti to odkázal, až opustím Zemi,
dostane debilní Dave,
protože ve dvě ráno hodil šipku do tý mělký části,
aniž by si rozsvítil.“
„Má všechno dostat debilní Dave?“
On na to: „Ne, tati! Neboj se.“
Říkám: „Slib mi to.“ „Slibuju.“
Jedu do Connecticutu.
V pět ráno v Connecticutu,
což znamená dvě ráno v L.A.
Probudí mě tohle.
Moje kamerová aplikace. Otevřu ji.
Děcka, co jdou od baráku k bazénu.
„Ty kreténe!“
„Ty blbej kreténe!“
„Kurva! Ty lháři!“
„Kolik jich tam kurva je?“
„Kurva!“
Poslední děcko, co prošlo kolem kamery, byl můj syn.
Takhle kolem ní prošel.
Volám jeho mámě.
„Ahoj. Neuvěříš, co kurva dělá tvůj syn.“
„Panebože. Co dělá?“
„Pořádá večírek!“
„Co? Říkal, že spí.“
„To kurva nespí!“
„Skáčou do bazénu.“
„Kurva, cože?“ „Já vím! Kurva, cože, že jo?“
„Víš, co jsem mu řekl?“ „Cos mu řekl?“
„Že jestli jeden z nich skočí do bazénu,
tak si zlomí vaz. A zažaluje mě.“
„To vím!“ „A až mě zažaluje…"
„Co s tím?“ „Tak nedostaneš žádný prachy!“
Ona na to: „Kurva, cože?“ A já: „Kurva, cože?“
Ona: „Jdeme!“ Já na to: „Kurva, jdeme!“
Tak nasednu k ní do auta.
Posadí mě na spolujezdce.
„Tvůj syn je fakt kretén.“ „Já vím!“
Natáhnu se pro pás.
Dojedeme na příjezdovku. Všude je zhasnuto.
Všechny ty děti odejdou. Ona jde ke dveřím.
„Otevři dveře!“
„Joe! Otevři ty blbý dveře!“
Otevře. Dělá, že se zrovna probudil.
„Víme, že jsi nespal. Navíc máš mokrý nohy.“
„Nechápu, žes tu měl party.“
„Tvůj táta se zlobí.“
„Jak to myslíš?“
„Tvůj táta je nasranej.“
„Jak to myslíš, nasranej?“
„Tvůj táta je nasranej.“
Mobil byl pořád připojený přes Bluetooth.
Celejch 15 minut jsem řval ze sedadla.
Tohle je můj čtvrtý speciál u Netflixu.
Ale řeknu vám,
že je to balanc mezi láskou a nenávistí.
Miluju ty lidi k smrti. Čtvrtý speciál.
Ale ten první? Nedali mi ho!
A jsou tady! Celý vedení tu je. Já vás vidím!
A miluju je za to!
Ale nevěděli, z jakýho jsem těsta.
Když řeknete ne,
ukážu vám, proč musíte říct ano.
Takže když se díváte na Živě ze Seattlu, můj první speciál,
pamatujte, že mě Netflix několikrát odmítl
a musel jsem to celý zaplatit sám!
Zaplatil jsem to. Celý.
Všechno. Všechno, na čem jsem pracoval od roku 1989,
šlo do toho speciálu.
Na mizině!
Nahoře v zelený místnosti, brečím před svým agentem a manažerem.
„Tohle je v prdeli!“
Můj syn spí na gauči.
„To je v prdeli! Proč musím platit za svůj speciál?“
„Moji předskokani speciál dostali.“
„Já speciál kurva nedostanu?“
A můj agent a manažer říkají: „Předveď se. My pořešíme byznys.“
„Prostě tam jdi a dělej, co umíš nejlíp.“ Já tam fňukám…
„Přichází Jo Koy!“ A jdu tam, jako bych nebrečel.
„Ahoj, všichni!“
Nejenže mě odmítli,
ale když zjistili, že to točím,
dva dny předtím volali mému agentovi a manažerovi
a říkali: „Hej, Jo Koy si prý natáčí svůj vlastní speciál.“
„Chtěli jsme jen říct, že ho fakt nechceme.“
Kurva, cože?
To vážně řekli!
To je takový ten tlak… Jakože co?
Jediný médium, který chci, aby to zaplatilo,
a oni mi teď říkají: „My to nechceme.“
Vždyť jsem ho ještě nenatočil!
Zrovna jsem koupil kamery!
Nezastavilo mě to. Stejně jdete dál.
Klidně naboso! Bez ohledu na překážky.
Pardon, že jsem z toho udělal TED Talk.
Nechci tu sedět a 15 minut mluvit o frndě mojí mámy
a pak vás motivovat.
Jen říkám, občas potřebujete slyšet o problémech, abyste uspěli.
Na každý úspěšný příběh připadá spousta boje.
A nenechte si nasrat na svoje sny!
Neříkám, že mi je Netflix posral,
ale byl to můj sen a mě neodmítnete.
Dal bych za něj cokoliv,
při natáčení jsem byl švorc!
Sám jsem to nastříhal, editoval…
Stal jsem se střihačem, producentem. Měl jsem všechny funkce.
Pak jsem to sestříhal a přinesl Netflixu.
Říkám: „Vím, že jste mě odmítli,
ale můžete se na to ještě jednou podívat?“
Dal jsem jim to na stůl.
O hodinu později mi volali. „Nikam jinam to nedávejte. Chceme to.“
To je ten příběh.
Vím, že teď žijeme v těžkých časech.
A vím, že slyšíme pořád to samý,
takový to: „No, není to fér pro všechny.“
A bla, bla, bla a hodně z vás si říká: „Nasrat. Zastavte to.“
„Je rok 2022.“
„Už dost. To je blbá výmluva.“ Ne, není!
Ne všichni dostanou to, co vy.
Ne všechny někdo vyslechne.
Se všemi se nezachází fér.
Někteří z nás se musí snažit o trochu víc
a musíte to mít na mysli.
Pamatujte na to. Pro všechny z nás to není snadné.
Je tu spousta hlasů, které by měly být slyšet,
a občas nedostaneme příležitost, jakou máte vy.
Takže to pochopte. Pro všechny z nás to není snadné.
A řeknu vám jeden příběh,
tohle je propagace Živě ze Seattlu.
Řeknu vám, jak těžké to bylo pro mě.
Tohle se stalo v roce 2016, takže to není tak dávno.
Tady je příběh o Živě ze Seattlu.
Byl jsem v show, abych tomu dělal reklamu.
A jméno té show vám neřeknu.
Poslal jsem jim svůj kousek
a tohle je poznámka, kterou mi k tomu dali.
Poslouchejte.
Stálo tam: „Ta scénka se nám moc líbí, pane Koyi,
ale můžete vynechat ten vtip s přízvukem?“
A já to nechápal.
Trochu mě to zarazilo. Říkám si: „Kurva, co?“
„Myslíte ten vtip o mojí mámě?“
„Protože vtip není v jejím přízvuku.“
„Je o tom, že se chová jako typická máma.“
„Mluví anglicky. Žije v Americe.“
„A kouká na váš pořad.“
„A vy nechcete, aby v tom pořadu zazněl její hlas?“
Zarazilo mě to. To byl rok 2016.
Tehdy se to stalo.
Chtěl jsem jen vědět… Tohle jsem si říkal.
Dostal tu samou poznámku Jeff Foxworthy?
A neurážím tady Jeffa Foxworthyho. Miluju Jeffa Foxworthyho!
Ale řekli mu to samé? Protože on má přízvuk.
Je to Američan. Mluví anglicky.
Ale nevidím rozdíl v tom, když Jeff Foxworthy řekne?
„Hej, co si dáte k snídani?“
a když moje máma řekne: „Hej, co si dáte k snídani?“
Jediný slyšitelný rozdíl je systémový rasismus
a to se snažím říct!
Ne všichni z nás mají…
Ne všichni dostanou…
Jen říkám, že ne všichni dostáváme stejné karty.
Tak to mějte na paměti.
Je tu spousta hlasů, které by měly být slyšet.
Spousta z nás. Je nás hodně.
A jsem rád, že jsem to udělal.
Protože pak jsem dostal další speciál.
Dostal jsem Po hlavě.
„Kam chceš jet?“ „Chci na Havaj.“
„A navíc chci víc ukázat nás Filipínce a další kultury.“
„A co s tím třetím?“
„Chci na Filipíny.“
Nešlo o speciál.
„Chci jen něco, kde můžu věnovat hodinu,
hodinu vysílacího času věnovaného kultuře mojí mámy.“
„Mluvím o tom, dělám na to vtipy, bavím se tím.“
„Ale nechte mě teď světu ukázat, jací Filipínci jsou,
co Filipínci jedí,
jak Filipíny vypadají.“
Chtěl jsem Filipíncům dát možnost,
protože vím, jak těžké bylo těmi dveřmi projít
a teď to udělám.
Pomůžu Filipíncům, kteří žijí na Filipínách, užít si světla reflektorů.
Pomůžu Filipíncům v Americe
jet na Filipíny a ukázat svůj talent.
To je jediné, co chci.
To Filipínci dělají.
Když dveřmi projde jeden,
necháme je těma dveřma projít všechny.
Koukejte na nás!
Smějeme se tomu samýmu!
Zhasněte a všichni budeme mít stejnou barvu.
Ale když rozsvítíme, najednou se rozdělujeme
a to je ignorance, tak toho kurva nechte.
To je celý.
Jsem rád, že jsem tam točil.
Jsem rád, že jsem to na Filipínách natočil.
Jsem rád, že jsem věnoval hodinu,
aby lidi viděli, jak krásné máme jídlo a lidi
a že mluvíme anglicky.
Víte, jak to pomáhá turismu?
Potkávám tolik lidí, co řeknou:
„Jedeme do Asie, někam do Asie, na dovolenou.“
Já: „Co Filipíny?“
„No, já nevím. Co je tam?“
Ale teď to vědí!
Vidí tu hodinu a řeknou si: „Měli bychom tam jet.“
„Ty jo! Tam se mluví anglicky? Jedeme!“
Víte, jak super je jet na Filipíny?
Můžete se tam ztratit a někdo vám pomůže.
Kohokoliv poklepejte na rameno
a oni vám anglicky poradí, kam máte jít.
Když pojedete do Koreji a ztratíte se tam, hádejte co?
Jste ztracení v Koreji!
Budete hodinu bloudit a hledat Starbucks
a skončíte v Severní Koreji.
To si zasloužíte!
Měli jste jet na Filipíny.
Když na Filipínách hledáte Starbucks,
stačí někoho oslovit: „Pardon, nevíte, kde je tu Starbucks?“
„Kudy se jde do Starbucksu?“
A okamžite: „Ano, dostanu vás…“
„Miluju Starbucks!“
„Nejradši mám Mocha Frappuccino!“
„Miluju Starbucks!“
Ty instrukce budou trochu divný.
Nemají stejný značení jako my.
Mají jiné ulice. Ale dostanou vás tam.
Mají orientační body,
druhy cest, které vás tam dostanou.
Musíte jen dávat pozor!
„Tak jo. Poslouchejte, jo?“
„Takhle dojdete do Starbucksu.“
„Musíte jenom…“
„Běžte po téhle štěrkové cestě
asi tak, no…
po dobu tří písniček.“
„Vyberte si, jakou chcete, ale maximálně tři.“
„Po třetí písničce najděte žlutý náklaďák, co má jen dvě kola.“
„Až uvidíte žlutý náklaďák se dvěma koly, zabočte vlevo.“
„Tou cestou jděte asi tak… bože, asi…
jedenáct sekund.“
„A kolem jedenácté sekundy
kolem vás fakt rychle proběhne pes.“
„Běžte za tím psem. Ten do Starbucksu chodí pořád.“
Kamarádím se s Tommym Lee z Mötley Crüe.
Nevím, jestli tady je, ale… Nevím.
Ale řeknu vám tenhle příběh.
A říkám vám to proto, že když vyšlo Mezi svými,
můj speciál z Filipín, zavolal mi.
A tohle mi Tommy řekl. Říkal:
„Hej, kámo.“
„Zrovna jsem viděl Mezi svými
a chci ti říct, že to byla fakt paráda.“
Neptejte se, proč Tommy Lee zní jako Keanu Reeves
z Pořádné pecky Billa a Teda.
Tak prostě Tommy mluví a já to žeru.
„Hej, kámo.“
„Chci říct, že jsem viděl Mezi svými.“
„Byla to fakt paráda.“
Říkám: „Dík, Tommy.“ „Jasně, není zač, Jo.“
„Ale chci jenom…“
„Chci se tě na něco zeptat.“
Říkám: „Na co, Tommy?“
A on říká: „Když jsi vyprávěl svoje vtipy,
musel jsi jim říkat, kdy se mají smát nebo tleskat?“
Já na to: „Ne, Tommy. Na Filipínách se mluví
plynně anglicky a milujou americké pořady.“
„Ty vtipy pochopili.“ „Nekecej!“ „Jo!“
„Ty jo. To je fakt paráda!“
Říkám: „Tommy, Mötley Crüe jezdí na turné po světě už 45 let.“
„Vy jste nikdy nebyli na Filipínách?“
„Ani jednou.“
Ptám se: „Proč ne?“ „Netušil jsem, že nám budou rozumět.“
Říkám: „Tommy, nejenže vám budou rozumět,
ale vaše písničky zazpívají líp než vy.“
„Zeptej se u Journey.“
A vím, že si tu teď říkáte: „Počkat.“
„Steve Perry je Filipínec?“
Steve Perry s Journey nezpívá už 40 let!
Zpěvák Journey
je maličký král karaoke jménem Arnel Pineda.
Je maličký! A zní neuvěřitelně.
To je teprve sen!
Zkuste před ním mluvit o překonávání překážek!
On je teprve něco.
Jestli chcete v životě motivaci, sledujte Arnela Pinedu.
Ten chlapík žije v rozvojový zemi a chce být rock’n’rollovou hvězdou.
Nechci slyšet lidi říkat:
„Je to tu těžký. Nejsou tu příležitosti.“
Následujte tohle! Následujte tenhle plán!
Hele, vím, že to máme těžký.
Říkám jen, že to je fakt neskutečnej příběh.
Chci natočit televizní film.
Chci natočit čtyřdílnej seriál a prodat ho Netflixu
a opovažte se ho tentokrát nekoupit!
Protože vyhraju Emmy!
Vyhraju s ním Emmy!
Vyhraju Emmy!
A už teď vím, která scéna mi tu Emmy vyhraje,
protože ji napíšu.
Bude to geniální.
Bude to Arnel zpívající na plný plíce v karaoke klubu.
Pak vejde jeho máma: „Arneli!“
„Co tady děláš,
co si tu tak zpíváš a tancuješ?“
„Máš studovat na zdravotníka.“
„Ale mami, já nechci být zdravotník.“
„Já chci být rock’n’rollová hvězda!“
„Nemůžeš být rock’n’rollová hvězda! Jsi Filipínec!“
„V rodině máme zdravotníky, ne?“
„Nikdo není hvězda!“
„Ale jen já mám dar krásného hlasu
a chci jít za svým snem a stát se rock’n’rollovou hvězdou!“
„Nemůžeš být hvězda!"
„Budeš zdravotník jako zbytek rodiny!“
„Nechci být zdravotník!“ „Budeš zdravotník!“
A pak vejde jeho otec.
„Dobře, to by stačilo. Dost toho hašteření.“
„Promiň, že jdu pozdě, Arneli.“
„Musel jsem někoho nasměrovat do Starbucksu.“
„Zlato,
když Arnel chce být rock’n’rollová hvězda, nech ho být rock’n’rollovou hvězdou!“
„Zdravotníků máme v rodině dost.“
„Já se jen bojím o jeho budoucnost, až opustím tuhle Zemi!“
„Možná jsem selhala jako matka,
nevedla jsem svého syna správným směrem.“
„Teď nemá benefity, nic.“
„Nech toho. Proboha.“
„Nech ho jít za svým snem. Má krásný hlas!“
„A když se mu něco stane, až budeme pryč,
v rodině máme spoustu zdravotníků.“
„Tak co říkáš, zlato?“
„Nech ho jít za jeho snem! No tak!“
„Máš pravdu.“
„Arneli,
běž si za svým snem, staň se rock’n’rollovou hvězdou.“
„Díky, matko. Děkuju ti.“
„A je to.“
„Máš požehnání ode mě i od své matky.“
„Teď, Arneli, následuj svůj sen.“
„Díky, otče.“
„Nemáš zač, synu.“
„A teď vylez na pódium a ukaž, co v tobě je.“
„Dobrá, otče.“
„Arneli!“ „Ano, otče?“
„Arneli,
slib mi jen jedno, až půjdeš za svým snem.“
„Copak, otče?“
„Neztrácej víru.“
To je Emmy! Neříkejte, že to není na Emmy!
To je pořádná Emmy a zkuste mi ji nedat!
Co jsme se vlastně z toho příběhu naučili?
Za prvé, jděte za svým snem,
ať je sebetěžší, bez ohledu na překážky.
Zdolejte všechno a dokážete to! Krásný příběh.
Ale navíc
je to krásný příběh o lásce mezi rodiči,
kteří si o tom promluvili.
To je klíč ke skvělému vztahu.
Naučíme se, že když si věci vyříkáte, všechno dobře dopadne.
Mluvit, to je klíč ke vztahům.
A to je další věc, kterou si z toho filmu odneseme.
Koukejte na všechny ty vztahy, co končí, protože nikdo nic neříká!
Nenávidí mluvení
a když nemluvíte, pak vztah končí.
A víte, kdo nesnáší mluvení? Chlapi!
Protože ženy strašně rády mluví.
Prostě mluvte!
A když nechcete v tu chvíli mluvit s ní, mluvte s někým jiným.
Ne se všemi.
Ne s nejlepším kámošem. To ten vztah taky ukončí.
Váš nejlepší kámoš ji nemůže vystát.
Čeká na váš rozchod.
„Neuvěříš, co udělala.“
„Já vím. Mně to vykládat nemusíš.“
„Vždycky byla taková, kámo!“
Co je to za radu? „Vždycky byla taková, kámo!“
„Ani jsem ti to neřekl.“ „To ani nemusíš, kámo!“
Neposlouchejte ho. Držte se od něj dál.
Běžte k někomu, kdo ani jednoho z vás nezná.
Najděte si terapeuta!
Zaplaťte za to! Sto deset dolarů za hodinu.
Ať to vyřeší ten doktor.
Schválně. Navíc si to užijete.
Vejdete tam.
Každej si ty prachy užije. „Na.“
„Poslouchejte, co ta kráva provedla.“
Hodina, jen mluvíte.
Pak se na vás ten doktor podívá:
„Dobrá. Všechno jsem to prošel… a pletete se.“
„Běžte se domů omluvit.“
„Dobře. Děkuju.“
Taková je terapie!
Proto mě štve, když se lidi terapii vysmívají.
Potřebujete terapii. Všichni ji potřebujeme!
Není na tom nic špatného. Neciťte se trapně.
A nesmějte se, když někdo řekne, že chodí na terapii.
„On chodí na terapii? To bude magor!“
To je příšerný!
Nikdo není magor proto, že chodí na terapii! Všichni jsme magoři!
Všichni jsme tu magoři!
Ty jsi magor, ty jsi magor, ty jsi magor, ty jsi magor.
Všichni jsme magoři! Nedělejte, že nejste magoři.
Jdete někdy po ulici a podíváte se na druhou stranu
a vidíte, jak někdo jde a povídá si sám se sebou?
Tohle si říkáte:
„Koukej na toho magora, jak si povídá sám se sebou!“
S kým to kurva mluvíte?
Jdete o samotě
a řekli jste sami sobě, ať se podíváte na něco, na co už koukáte!
Vy magoři!
Mluvte! Je to příjemný! Vyřešte to. Mluvte!
Chlapi to ale nesnáší. My bojujeme až do konce.
„Budeš se mnou mluvit nebo co?“
„Ne. Víš, co se stalo. Jen děláš, že nevíš.“
„A chceš, abych to řekl. Víš, co jsi udělala.“
„Ne, nevím, co jsem udělala! Proto se tě ptám!“
„Tak když se musíš ptát, nasrat.“
„Nic se nestalo.“
„Nic se kurva nestalo!“
„Jsem nasranej bezdůvodně!“
„Prostě jsem se tak rozhodl!“
„Panebože. Jsi fakt magor!“
„Ty jsi magor.“ „Ne, to ty seš.“
„Ne, ty seš magor! Já se snažím mluvit jako dospělej člověk.“
„Když nic neřekneš, pak to nezjistím.“
„Tak mi řekni, co jsem kurva provedla?“
„Když to nevíš, tak nasrat.“ „Panebože!“
„Prostě mi něco řekni!“
„Tak ty budeš taková?“ „Jo! Řekni mi to.“
„Fakt to chceš vědět?“
„Fakt chceš vědět, co se stalo?“
„Jo, chci.“ „Fakt to chceš vědět?“
„Ano! Řekni mi to! Řekni mi to, zlato. Co?“
„Co jsem sakra provedla? Co?“
„Když říkal, že kouřím duchům péra, a všichni se smáli,
tak jsi nic neřekla! Já duchům péra nekouřím, ty čubko!“
„Nekouřím duchům péra!“
Miluju vás. Díky moc, lidi.
Los Angeles, Kalifornie!
Potlesk pro Jo Koye!
O tenhle moment se musím podělit se svým nenahraditelným synem!
Rychle přiveďte mého syna.
Bydleli jsme tady v ulici, když jsem dělal v Nordstrom Rack.
Tohle je moje pravá ruka!
Já prostě nemůžu...
Překlad titulků: Tína Málková