Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Los Angeles, oletteko valmiita?
Hyvät naiset ja herrat…
Jo Koy!
Me teimme sen, Los Angeles!
Olen odottanut tätä kauan.
Olemme Forumilla!
Vihdoinkin! Kaksi vuotta!
Tiedättekö, mikä on syvältä? En osaa muuta kuin -
tehdä stand-upia. Ja kun se vietiin minulta,
menin siihen pisteeseen, että katsoin poikaani ja sanoin:
"Joe, en osaa tehdä muuta!"
Katsoin poikaani ja sanoin: "Kuolemme nälkään."
Mutta nauramme samalla.
Se oli syvältä! Mutta täällä ollaan taas.
Kaikki pitävät hauskaa. Tupa on täynnä!
Ja kahdella on vielä maskit. Ei se mitään.
Se on päätöksenne, enkä tee teistä pilaa.
Älkää canceloiko minua!
Se on vain mielipiteeni.
Jos pidätte maskia tänään, hieno homma.
On mahdollista, että saatte tänään tartunnan.
JOKOY HAUSKA ON HAUSKAA
Kellään ei ole turvaväliä.
Te olette aivan vierekkäin. He nauravat tällä tavalla…
Teillä on maskit.
Vihasin sitä vitun maskia.
Älkää ymmärtäkö väärin. Me kaikki käytimme niitä.
Muistutan teitä siitä, koska olin kotona jumissa kaksi vuotta,
enkä osaa puhua muusta juuri nyt.
Meitä kaikkia pelotti! Meillä ei ollut muuta kuin maskit.
Me kaikki muistamme sen, kun katsoimme televisiota,
ja yhtäkkiä uutistenlukija sanoi:
"Uusi tiedote! Ihmisiä kuolee kaikkialla!"
"Katsokaa tätä videota!" Ja sitten joku aasialainen…
Kaatui helvetti maahan. Sitten pari suojapukuista tuli siihen.
Voi luoja, voi luoja.
"Kerromme pian, mitä pitää tehdä."
Mitä vittua?
Sitten he sanoivat: "Tehkää näin:
laittakaa paperineliö suun eteen."
"Sen pitäisi riittää." Ei kai? "Kyllä."
"Ja täyttäkää jääkaappinne, sillä emme tiedä, kauanko tämä tulee kestämään."
Mitä vittua?
Täytin jääkaappini kahden viikon tarpeisiin.
Luulin, että se menisi ohi.
Moni isä luuli, että se menisi ohi kahdessa viikossa.
Se paska jatkui kaksi vuotta!
Ja poikani syö niin, että ruoka loppui neljässä päivässä!
Uskon, että puhun jokaisen isän puolesta.
Olimme kuin sankareita, kun lähdimme hakemaan ruokaa.
Sankareita,
koska jokainen isä sanoi perheelleen:
"Hankin tälle perheelle ruokaa."
"Riskeeraan henkeni saadakseni tälle perheelle -
juustoa ja makaroonia,
ja maapähkinävoita ja hilloa samassa purkissa."
"Antakaa minulle maski."
Sitten käytettiin sitä helvetin maskia.
Me kaikki käytimme maskia!
Emme tiedä, suojasiko se meitä vai mitä.
Tajusimme vain, että… Tämän minä tajusin.
En tiedä, suojeliko se, mutta tämän minä tajusin.
Kun laitoin maskin ensi kertaa naamalleni,
tajusin, että hengitykseni löyhkää.
Jumalauta!
En ollut koskaan haistanut hengitystäni niin!
Taidan puhua monien puolesta nyt.
Haistoimme hengityksemme silloin ensimmäistä kertaa!
Ja jotkut teistä täällä, joilla on nyt maskit, miettivät:
"Taidan tietää, mistä hän puhuu." Niin!
Muistatteko ensimmäisen kerran?
Muistan käyttäneeni maskia. Olin kaupassa -
ja joku oli vieressäni, ja haistoin sitä ja mietin:
"Luoja! Onko tuo…"
"Tuolla mulkerolla on reikiä hampaissa!"
Aloin yökkiä.
"Anteeksi."
Palasin autolleni ja haistoin sen yhä.
Mietin, että "Vittu! Olinko se minä?"
"Olinko se minä?"
Vitun maski. Vihaan sitä maskia!
Tavallaan rakastan sitä, koska nykyään käytän hammaslankaa.
Ja ne, joilla on maskit, miettivät…
Tiedättekö, mitä se on?
Tomahawk-pihvi hampaankolossa.
Ottakaa se pois.
Se tekee kuolemaa.
Puhun suoraan. Ensimmäinen kuukausi oli pahin.
Käyttäydyimme kaikki samalla tavalla Se oli pelottavaa!
Muistatteko ensimmäisen kauppareissun?
Sitä ei halunnut edes olla toisen kanssa samalla käytävällä.
Kaksi metriä? Vitut! Kaksikymmentä!
Kuljet käytävää pitkin ja näet jonkun toisen tulevan.
"Anteeksi, voisitteko?"
"Pyydän. Jos sopii. Kaksi metriä."
"Sinä. Sinä!"
"Pyydän."
Ensimmäinen kuukausi oli sellainen! Meitä kaikkia pelotti.
Älkää esittäkö muuta!
Alussa ei sopinut aivastaa.
Muistatteko ensimmäisen kuukauden? Älä helvetti aivasta!
Muistatteko? Aivastusta pidätteli niin kuin…
"Ei!"
"Ei!" Tältä näytit maskin alta. "Ei!"
"Ei!"
Koska jos aivastaa, mitä tapahtuu?
"Supertartuttaja!"
"Jätkä on supertartuttaja!"
"Ei!"
"Tyttöystävälläni on kissoja!"
"Olen allerginen kissoille!"
Noin 11. kuukauden kohdalla emme välittäneet enää paskaakaan.
11. kuukauden.
Sitten totesimme, että "Vitut tästä maskista."
Muistatteko sen paskan? Sitä vain käveli ympäriinsä.
Jos piti aivastaa, sen teki maskin alla.
Sitten pyyhki rään maskiin.
"Vitut tästä maskista! Vitut tästä maskista!"
"Vitut tästä maskista!"
"Olen käyttänyt sitä 11 kuukautta. Siinä on vain yksi naru."
Aivastan monta kertaa.
Yksitoista kertaa peräkkäin.
Niin minä aivastan. En vain yhtä kertaa.
Muistan, kun olin rautakaupassa. Annoin vain tulla…
Vittu. Räkä lensi.
Klimppi osui korvaani.
Otin maskin pois. Se näytti bukkakefilmiltä.
"Jumalauta…"
"Jestas! Miten paljon!"
Jätkät! Jos naisenne katsoo teitä nyt -
ja kysyy "Mitä on bukkake?",
älkää vastatko mitään.
Vastatkaa vain: "En tiedä."
"En tiedä, miksi he nauravat. Outoa."
"Outoa. Mitä se on? En edes tiedä."
Älkää vastatko nopeasti! Pilaatte loppuiltanne äkkiä.
Pilaatte koko treffi-illan.
"Mitä on bukkake?"
"Kun lauma äijiä ampuu lastinsa."
"Yksitoista jätkää vain…
ja mimmi ottaa kaiken."
"Mitä helvettiä sinä katselet,
kun minä olen töissä, senkin friikki?"
"Sinä sairas paska!"
Nyt teidän täytyy valehdella. "Ei!"
Täytyy valehdella. "Minä… Minä googlailin…
kukkabukeeta sinua varten,
ja varmaan näppäilin väärin."
Kerron monia vitsejäni aloittaen näin: "Muistatteko, kun?"
Muistatteko, kun terveysjärjestö sanoi näin?
He sanoivat: "Jos on keuhko-ongelmia, tai hengitysvaikeuksia,
sanokaa vierailemanne paikan vartijalle,
että teidän tulisi päästä ilman maskia."
Ja totesin: "Vittu, kiinni veti."
"Menoksi!"
Kävelin paikalle. Tällä tavalla.
Se mies pysäytti minut. "Herra, tarvitsette maskin."
Sanoin, että "Oho! Hmm…"
"Kärsin…
keuhkovaivasta,
joten en voi käyttää maskia."
Ja hän kysyy: "Mikä keuhkovaiva -
estää maskin käytön?"
Ja sanoin… Sanoin näin. Tosijuttu.
"Ette uskoakseni saisi kysyä tuota minulta."
Hän vastaa: "Ei. Meidän täytyy kysyä."
"Sillä tavalla päätämme, saatteko tulla sisään."
Vastaan, että "Hyvä on. Minä kärsin…
uniapneasta."
Vittu. Toivottavasti tämä toimii!
Hän kysyy: "Mikä se on?" Mietin, että "Vittu!"
"Herra, se on nukkumishäiriö,
jossa keuhkoni… öö, kun aivoni nukahtavat,
samoin nukahtavat keuhkoni."
"Kun aivoni sanovat 'Hyvää yötä!', keuhkoni toteavat 'Näkyillään!'"
"Sitten vain makaan näin."
Hän kysyy: "Mitä vittua?" Vastaan: "Niinpä! Mitä vittua?"
Koetan mennä sisään.
Hän sanoo: "Kysyn vielä pari kysymystä."
"Uskon teitä, mutta minun on vaikea ymmärtää."
"Jos ette nuku koko yönä,
ettekä hengitä,
miten olette sitten tolpillanne seuraavana päivänä -
ostoksilla?"
Vastaan: "Se on helppoa. Minulla on CPAP-laite,
joka auttaa minua nukkumaan ja hengittämään."
Koetin mennä sisään.
Hän vastaa: "Hyvä on. Vielä pari kysymystä."
"Ihanko oikeasti, mitä nyt?"
"Mikä on kysymys?"
Hän sanoo: "Jos laite auttaa hengittämään…"
"Niin, se auttaa hengittämään." "Mutta miten?"
"Sekö vain on siinä?" "Ei, siinä on letku."
"Letkusta virtaa ilmaa keuhkoihini, ja niin minä hengitän."
"Minun täytyy nyt mennä."
Hän sanoo: "Vielä yksi kysymys."
"Mitä nyt? Mikä kysymys?"
"Kuinka letku pysyy kasvoillanne?"
Ja vastaan:
"Minulla täytyy olla…
maski. Haista paska. Palaan kohta."
"Helvetin mulkero. Oletko salapoliisi?"
Kukaan ei ota uniapneaa tosissaan!
Minulle nauretaan, kun sanon, että minulla on se.
"Hauska juttu!"
Se on helvetti vakava ongelma!
Uniapneasta kärsivät voivat sanoa, että taistelemme kuolemaa vastaan öisin.
Olen näin lähellä kuolemaa,
ja voitan helkkari joka kerta.
Herään selviytyjänä.
Kuka voi sanoa niin? Joka yö näin lähellä kuolemaa?
Minä voin! Uniapnea.
Mutta kukaan ei kunnioita sitä,
koska minun täytyy käyttää sitä isoa helvetin… maskia!
Siksi sitä vihataan.
Se on ainoa asia, joka auttaa. Se helvetin maski.
Ei ole leikkausta.
Siksi jätkät eivät halua myöntää, että heillä on uniapnea.
He sanovat kuorsaavansa kunnes kuolevat.
Ja he kirjaimellisesti kuolevat!
Vannon, että täällä on jätkä,
ja hänen tyttöystävänsä sanoen: "Kuuntele. Sinä saatanan…"
"Kuuntele! Saatanan idiootti!"
Katso! He osoittavat! Se toimii!
He kaikki… Katsokaa! Tuo nainen on niin iloinen.
"Täällä! Tämä mulkero tässä näin!"
Tässä näin!
Mikä on nimesi? -Dylan.
Dylan.
Kauanko olette olleet yhdessä? -Neljä vuotta.
Neljä vuotta.
Eikä hän kuuntele sinua?
Ei todellakaan. -Noin! "Ei todellakaan."
"Vitut! En laita tuota naamalleni!"
"En laita! Kuolen mieluummin!"
Jätkä on tosissaan!
Neljä vuotta! Hän rakastaa sinua. Laita se hiton maski naamaan!
Se paska pelastaa elämäsi! Ai, oletteko naimisissa?
Eikä hän silti halua kuunnella sinua?
Olette menossa naimisiin? -Niin, ja silti.
Eikä hän siltikään käytä sitä. Vitut hänestä. Kuolkoon.
Vitut hänestä.
Vitut tuosta jätkästä.
Vitut Dylanista. Vitut Dylanista!
Se tulee lukemaan hautakivessä. "Vitut Dylanista."
"Hänen olisi pitänyt olla täällä." Hänen olisi pitänyt olla täällä!
Voi, paska!
Dylan, se oli siinä! Se oli siinä.
Hän on menossa kanssasi naimisiin.
Miksi sinua nolottaa?
Nainen rakastaa sinua. Hän antaa sinulle… Katso nyt.
Hänellä on sormus. Ette enää vain tapaile.
Se ei ole noloa. Jos olisit sinkku, ymmärtäisin.
Sinkkuna minä inhosin sitä.
Se paska… Kaikki mahkut suhteeseen -
olivat poissa saman tien, kun laitoin maskin.
Se oli syvältä!
Lopulta, kun makasin naisen kanssa,
ja homma oli hoidettu, sanoin: "Sinun täytyy lähteä. Nyt."
Yksi likka suuttui: "Mitä vittua? Todellako?"
"Häädät minut seksin jälkeen?
Olenko minä vittu huora?"
Sanoin: "Ei, ei! Ei sen takia."
"Minun täytyy käyttää jotain… nukkuakseni,
ja se on noloa, enkä halua, että näet sitä."
"Pidän sinusta. Haluan tavata uudestaan."
"Pitää vain käyttää sitä juttua."
Nainen sanoi: "Voi jestas! Säikytit minut!"
"Tunsin todella olevani huora!"
"Pidän sinusta! Ei tarvitse hävetä!"
"Pidän sinusta. Siksi menimme sänkyyn. Anna olla!"
"Pue vain se päälle."
"Oletko varma?"
"Kyllä! Voi luoja!"
"Pidän sinusta! Onko se purentakisko?"
"Paljon isompi."
"En välitä! Laita se päälle."
"Oletko varma?" "Kyllä! Pidän sinusta!"
"Laita nyt!"
"Hyvä on…"
Laitan sen päälleni…
Herään seuraavana aamuna. Sänky on tyhjä.
Löytyi lappu, jossa luki: "En tiennyt, että olet Bane."
Ymmärtäisin, jos olisit sinkku! Mutta hän rakastaa sinua.
Mikä on nimesi? -Erin.
Erin. Erin rakastaa sinua, Dylan!
Hän ei välitä maskista.
Hän haluaa sinun elävän.
Hän haluaa sinun jäävän tänne. Minäkin haluan!
Hanki se helvetin maski.
Jos olisit sinkku…
Äijä hei, sinussa on asioita, jotka kuvottavat häntä.
Usko pois.
Oletko kuvannut häntä?
Kyllä. -Niinkö?
Ja hän on nähnyt sen? Vittu tuota jätkää!
Äitini kuvasi minua kameranauhurilla.
Kameranauhurilla!
Täällä on luultavasti jotain 14-vuotiaita, jotka miettivät,
"Mikä hitto on kameranauhuri?"
Tiedättekö sen kameran, joka on puhelimessa?
Se oli ennen eri laite!
Se oli valtava! Valtava, kuten…
Paljon onnea vaan
Zoom, zoom, zoom.
Zoom. Paina zoomia. Zoom.
Paljon onnea…
Äitini kuvasi minua kameranauhurilla.
Ymmärrättekö? Ei 4K-kuvaa. Vanha…
Se tapahtui 90-luvun loppupuolella.
Ja homman nimi on tämä.
Hän kuvasi minua aamukolmelta, kun olin unessa.
Ja kameranauhureissa juttu oli se,
että valoja ei tarvittu, koska siellä oli nappi,
jossa luki "pimeäkuvaus."
Hän painoi sitä ja se oli kuin -
The Blair Witch Project.
Hän kuvasi dokumenttia. "Poikani…"
"Poikani sanoo, että hän kuorsaa."
"Mutta hän ei kuorsaa. Hän kuolee."
"Mennään lähemmäs. Mennään."
Tiedätkö mitä, Erin? Luulen,
että Dylanin täytyy nähdä se livenä, ja todella kokea se,
koska puhelimella…
voi katsoa mitä vain,
eikä täysin tunne sitä tunnetta, mitä Erin tuntee joka yö,
kun katsoo kihlattunsa hidasta kuolemaa.
Teen tämän Erinin takia.
Pelataan roolipeliä.
Minä olen Dylan. Te olette Erin. Oletteko valmiina?
Tämän Erin näkee joka vitun yö. Tuntekaa se!
Tuntekaa se tunne, jonka hän tuntee.
Eläytykää rooliinne!
Valmiina? Sinä teet näin joka yö. Näin sinä nukut.
Katsokaa! Hän sanoo "Kyllä!"
Tiedätkö mitä, Dylan? Oma kätesi yrittää herättää sinut.
Tiesitkö? Oma kätesi…
Tiedätkö, miltä näytät, kun nukut?
Vannon, näytät tältä.
Näytät siltä kuin aave -
tunkisi mulkkuaan suuhusi,
ja sinä imet sitä aavemulkkua koko yön…
Ja Erin sanoo: "Lakkaa imemästä sitä aavemulkkua!"
"Dylan, lopeta se imeminen! Pyydän!"
Ja sinä vain…
Jono aaveita sänkysi vieressä. Jono kulkee…
"Jätkä luulee kuorsaavansa. Kaksi kerralla!"
Hän miettii: "Mitä vittua?"
"Dylan on ihan sekopää. Mennään!"
"Kolme, kolme!" "Jumalauta!"
"Paska!"
"Kolme mulkkua, Dylan? Lopeta!"
"Lakkaa imemästä aavemulkkua!"
Huomaatko koskaan,
Dylan, kun heräät keskellä yötä, että heräät näin?
Aave-bukkake.
Myyn CPAP-laitteita oheistuotekojulla.
Kuinka hauskaa olisikaan,
jos minulla olisi CPAP-laitteita oheistuotteina.
Olisin ainoa…
Olisin ainoa esiintyjä, joka myy CPAP-laitteita -
oheistuotekojulla!
Hulvatonta.
Ihmiset lähtisivät showsta, ja:
"Jo Koy ei ollut vain hauska, hän pelasti henkeni."
"Kiitos, Jo Koy."
Minulla on infomainos.
Dylan, tee minulle infomainos.
"Hei. Nimeni on Dylan."
"Hei. Nimeni on Dylan, ja vuosien ajan -
olin koukussa aavemulkkujen imemiseen."
"Sanoin vaimolleni, että kuorsaan vain.'"
"Mutta sitten menin Jo Koyn komediashow'hun,
ja ostin CPAP-laitteen."
"Ja arvatkaa mitä? En enää ime aavemulkkuja!"
"Arvatkaa, kuka imee mulkkua nyt?"
"Erin."
"Kiitos, Jo Koy!"
Muistatteko, kun vessapaperi loppui?
Mikä vitun pandemia tämä on? Vessapaperi loppui!
En ollut nähnyt ihmisten muuttuvan hirviöiksi!
Uutisissa näkyi ihmisiä ostoskärryt -
täynnä vessapaperia juoksemassa autoilleen,
ja jonkun jahtaavan heitä, ja sanovan:
"Minunkin perseeni kutisee, ämmä!"
"Mitä teen kutisevalle perseelleni?"
"Narttu!"
Pelkäsin sitä!
Ihmiset pieksivät toisiaan vessapaperin takia!
Äitini oli valmis vessapaperipulaan.
Hän on varautunut vessapaperipulaan -
siitä asti, kun tuli tähän maahan.
Kun ihmisiltä loppui vessapaperi,
äitini sanoi: "Mitä nyt? En ymmärrä."
Äidiltäni ei koskaan ole loppunut vessapaperi!
Äitini voi käyttää yhtä rullaa vuoden!
Vuoden!
Jotkut naiset täällä miettivät: "Miten vitussa se on mahdollista?"
Kerron teille, miten.
Tämä koskee vain naisia, jotka eivät ole filippiiniläisiä.
Kerron teille äitini salaisuuden,
ja syyn sille, miksi häneltä ei koskaan lopu vessapaperi.
Ja tämä on vain ei-filippiiniläisille.
Kun äitini pissaa,
hän ei pyyhi.
Kuulin naisen sanovan "Hyi!"
Hän peittää suunsa! Ja hän vilkuttaa!
Katsokaa tuota!
Farkkutakki. Hän sanoi "Hyi!"
"Voi jestas!"
Ja sitten näin: "Se olin minä!"
"Tuo on… Hyi! Hyi!" Katsokaa häntä!
Kerron, miksi. Mikä on nimesi?
Eileen.
Eileen, anna kun kerron, miksi hän ei käytä vessapaperia.
No niin, Eileen.
Koska hän pesee vedellä. Hyi itsellesi, narttu.
Älkää koskaan halveksiko -
äitini pimpsaa Los Angelesissa!
Äitini toosa on puhtain toosa -
koko Los Angelesissa!
Ja perun sanani.
En tarkoittanut. Sanoin "narttu" sillä tavalla rakkaudella.
Rakastan sinua.
Minäkin sanoin niin ennen, Eileen.
Todella. Sanoin, että "Äiti, miksi et vain pyyhi?"
"Pyyhi!"
Ja minun äitini ja hänen nopea vastauksensa!
"Haluatko, että pyyhin? Luuletko, että se on puhdasta, Joseph?"
"Ensin pissaan ja sitten pyyhin,
pyyhin pissaa suoraan minun pekpekiin?"
"Sekö on puhdasta, Joseph?"
"Ensin pissi ja sitten levitetään pissi pekpekille?"
"Suolataan se? Suolainen pekpek?"
"Pesen sen, Joseph, vedellä!"
"On kuin uusi!"
Mitä?
Jos todella mietitte sitä, se on nerokasta. Hän on oikeassa!
Katsokaa. Hän oli varautunut. Vessapaperi ei koskaan loppunut!
Eikä pimpsa koskaan ollut suolainen!
Naiset nyökyttävät.
Näen, miten he toteavat: "Kyllä, totta tosiaan."
Mikä loistava idea.
Ehkä sellainen koirien… Tiedättekö ne kannettavat koirien kupit?
Ne jotka avataan ja suljetaan?
Se on kuin ympyrä, ja sitten se poksautetaan auki sellaiseksi…
Hankkikaa sellaiset.
Minun äidilläni on se!
Se on erilainen versio. Hän kutsuu sitä taboksi.
Se on kuppi!
Moni täällä miettii: "Mikä on tabo?"
Varsinkin ei-filippiiniläiset. Kerron, mikä tabo on.
Tabo voi olla mitä vain.
Kahvikuppi, josta on korva irti,
tyhjä margariinirasia,
tai äitini suosikki: iso take-away-kuppi.
"Sinne mahtuu yli litra vettä, Joseph!"
"Voin todella peseytyä, vai mitä?"
Ja äitini tabo on aina samassa kohtaa,
missä se on ollut siitä asti, kun hän muutti tähän maahan:
suihkun ja vessanpytyn välissä.
Se pieni alue siinä on "tabo-tie."
Siinä äitini spesiaalikuppi on.
Ja moni ei-filippiniläinen miettii nyt:
"Miksi kerrot meille tämän, Jo Koy?"
Kerron teille miksi.
Sanotaan vaikka, että alatte tapailla filippiiniläistä, ja kaikki menee hyvin.
Päädytte sänkyyn ja vietät yön hänen luonaan.
Aamulla heräätte.
Harjaatte hampaanne. "Tarvitsen kupin."
Älkää käyttäkö sitä kuppia.
Se kuppi ei ole suuta varten.
Vanhempani erosivat, kun olin noin 10-11.
Meitä on neljä. Robert, Rowena, Gemma ja minä.
Mitä ikinä äitini tarvitsi, hän sai.
Hän oli äiti ja isä. Olen aina sanonut niin.
Sama se, mitä hän pyysi. Se piti hänelle hakea.
Sitä ei kyseenalaistettu. Se haettiin.
Äitiä piti kuunnella.
Juttu on tämä: sama se, mitä hän pyysi.
Joskus äitini meni vessaan,
ja unohti täyttää tabonsa.
Ja tietenkin nuorimman piti täyttää se.
Se aina…
Se tapahtui aina, kun kavereita oli kylässä.
Leikin kavereiden kanssa,
ja yhtäkkiä kuulen: "Joseph!"
"Joseph!"
Ja kuulen sen jo äänestä,
että äiti unohti täyttää tabonsa.
"Joseph!"
Ystäväni kysyi minulta: "Miksi et huomioi äitiäsi?"
Ja sanoin: "Et halua tietää, mitä hän haluaa."
"Nyt vain suu kiinni."
"Joseph, kuulen sinut!"
"Vittu!"
Kävelin hitaasti käytävän päähän,
avasin vessan oven ja siellä hän oli,
istui tabonsa kanssa.
"Mikä sinulla kesti?"
"Se on jo ihan kuivunut."
"Täytä se!" "Luoja!"
Minä suutuin. "Voi luoja!"
"Olen liian vanha tähän, äiti! Ei minun kuuluisi nähdä tätä!"
"Olen liian vanha, äiti!"
Äitini kysyi: "Nähdä mitä?"
"Joseph."
"Käänny ympäri."
"Käänny ympäri. Nähdä mitä?"
"Tätä?"
"Sinä asuit täällä ennen."
"Tämä oli kotisi, ennen kuin muutit tähän taloon."
"Auta minua siivoamaan vanha talo!"
"Luoja!"
Täytin kupin jääkylmällä vedellä,
ja juoksin pois.
Äitini kiljui…
"Se on jääkylmää!"
"Pimpsani saa keuhkokuumeen!"
Ja ystäväni kysyi: "Annoitko äitisi pimpsalle keuhkokuumeen?"
Miettikää sitä. Tavallaan aika siistiä.
Siitä pidän komediassa.
Voin kertoa teille kulttuuristani,
ja te samaistutte, tai ette. Sama se.
Ainakin saatte kuulla elämästäni, minun tarinani, ja kuulla: "Jumalauta."
Oletteko koskaan huomanneet, että filippiiniläiset rakastavat mustia?
Rakastamme mustien kulttuuria.
Teidän ei tarvitse selitellä meille.
Me ymmärrämme. Kuin olisimme samanlaisia.
Ruoka… Oletteko nähneet ruokiamme? Kuin ruokia sielulle!
Niin sielukkaita. Ne laulavat. Se on hullua!
Se on se meidän espanjalaisuutemme.
Sisäinen espanjalaisuutemme.
Ja tiedättekö, meksikolaiset…
Meksikolaiset…
Kaikista latinoista meksikolaiset ovat niin…
He ovat ylpeitä, mutta…
he samaistuvat filippiiniläisiin,
koska meissä on espanjalaista verta.
Siksi he tulevat esityksiini.
Ja miettivät: "Mitä vittua? Aivan kuten me!"
He ovat täällä. Siitä tietää, että meksikolaisia on.
Kun sanon: "Meksikolaiset…"
He alkavat viheltää.
Ja siitä tietää, että täällä on meksikolaisia,
sillä kukaan ei vihellä paremmin kuin meksikolaiset.
Sulkekaa silmänne. On kuin olisitte lintutarhassa.
Niin kaunista!
Kukaan ei vihellä noin.
Jokainen on erilainen!
Heidän lapsensa tuntevat vihellyksen.
Jos he hukkaavat lapsensa ostoskeskuksessa, he vain viheltävät.
"Papá? Papá!"
"Papá!"
Haluan teidän tietävän, meksikolaiset,
näin samanlaisia me olemme.
Kun espanjalaiset lähtivät filippiineiltä, jätitte sinne kaiken.
Siksi olemme samanlaisia. Ymmärrättekö?
Siksi käyttäydymme samalla tavalla.
Heidän kulttuurinsa on kuin meidän kulttuurimme.
He tekevät kaikkea. Te olette ahkeria, me olemme ahkeria.
Fiesta? Fiesta!
Mariachi? Karaoke! Samaa paskaa.
Kukaan ei halua kuulla sitä.
Jopa sanamme ovat samanlaisia.
Koska kun lähditte, jätitte sananne sinne,
ja me veimme ne.
Jätitte ne, joten me veimme ne.
Mutta muutimme niitä.
Muutimme teidän kirosananne jälkiruuaksi.
Tietäkää se. Haluan jokaisen meksikolaisen tietävän.
Jos teillä on filippiinotyökaveri,
tietäkää, että otimme kirosananne, ja teimme niistä jälkiruokia.
Älkää siis suuttuko, jos se pieni filippiinolaisrouva -
tulee töihin eräänä päivänä, kävelee taukohuoneeseen -
jälkiruokatarjottimen kanssa, tulee luoksesi ja sanoo:
"Laita tämä suuhusi, puto."
Älkää suuttuko. "Miksi sinä juuri kutsuit minua?"
Ymmärrän. Teidän kielellänne puto tarkoittaa narttua.
Meidän kielellämme -
se on herkullinen kookosjälkiruoka,
ja hän vain haluaa sinun laittavan sen suuhusi,
"puto."
Myyn putoja ulkopuolella.
Se on sekopäinen oheistuotekoju!
CPAP-laitteita ja taboja!
Käytännössä kaikki kupit ja tyhjät vesipullot, joita et käytä.
Putsaamme kaikki ja laitan niihin nimmarit.
Jotkut teistä ajavat kotiin tänään.
Ehkä katsotte vaimoanne ja sanotte: "Ehkä pitäisi hankkia tabo."
Ei se ole likaista. En minä niin väitä.
Mutta joskus, naiset, kun te menette vessaan,
erityisesti tänä iltana, kun osalla teistä on treffit,
ja treffi-iltana juoksette vessaan nopeasti,
ettekä halua missata show'ta,
joten juoksette takaisin nopeasti, mutta te pissaatte,
joten kiirehditte. Ja naisiin pätee yksi juttu, kun pissaatte ja pyyhitte.
Luulin aina, että vagina on herkkä ja hauras.
Mutta naiset eivät välitä paskaakaan…
He eivät välitä paskaakaan…
Sitä pyyhitään kuin öljyttäisiin pesishanskaa.
"Kuivu jo, pimpsa! Menoksi!"
Sitten juoksette takaisin paikallenne. "Jäikö jotain välistä?"
"Ei jäänyt." "Okei hyvä."
Loppuilta menee hyvin, ja palaatte kotiin.
Asiat sujuvat hyvin.
Unohdit jo, mitä teit, miten agressiivinen olit.
Moni teistä jättää sinne pieniä herkkuja.
Mitä?
Kyllä! Älkää esittäkö, kuin ette tietäisi. Pikkuruisia…
Pikkuruisia vessapaperinugetteja.
Pikkuisia hauskoja herkkusia.
"Mirrinhiekkaa."
Ja se on siellä. Te unohditte!
Ja nyt mies menee alas, ja tekee näin.
Ja kysyt: "Mikä on?" Ja hän vastaa: "Ei mikään!"
Koska emme sano mitään.
Emme sano mitään! Niin paljon teitä rakastamme.
Niin paljon miehesi rakastaa sinua.
Syömme vittu vessapaperia.
Emme välitä paskaakaan.
Syökää sitä. Syökää.
Kesti kaksi viikkoa päästä sinne.
Luuletteko, että ryssimme tilanteen pikku paperinpalan takia?
Syökää se! Osa paloista on isoja, ja me jauhamme niitä…
Syljemme ulos… Teemme kaikki niin..
Jokainen jätkä tietää, mistä puhun.
Sen vain syö…
Dylan! Dylan syö kokonaisen rullan vessapaperia.
Ei taida ihan pari palaa riittääkään.
En sano, että se on ällöttävää. Ei se haittaa.
En valita. Se on ihan ok!
Syömme sen! Se on siellä. Vitut!
Toisin kuin te. Mitä te teette meille?
Tuntuu, kuin olisimme karmivia.
Kuin olisimme karmivia. Pikkuisen nukkaa vain!
Vähän nukkaa siinä kärjessä,
ja suikkari on ohi.
Senkin kusipäät!
Näette sen, ja: "Mitä vittua?"
"Ime omaa munaasi. Minä en pysty!"
"En pysty!"
Pojallani on asiat hyvin.
Hänen ei tarvitse miettiä tabon täyttämistä äidilleen.
Nykyään on bidee-suihkut.
Pojallani on bidee. Hieno bidee.
Kun yöllä pissaa, kansi nousee. Valo syttyy.
"Pissaa tähän." Se sanoo. "Tule tänne. Pissaa." Se puhuu.
"Hei jätkä, tule tänne. Pissaa suuhuni."
Se on hienoa tässä sukupolvessa.
Heillä on kaikkea. Heillä on kaikkea, mitä tarvitsevat.
Heillä ei ole samoja ongelmia kuin meillä.
Vittu. Heillä on asiat niin hyvin.
Säälin äitiäni. En tiedä, miten hän selvisi siitä.
Minulla on kaikki välineet poikani vahtimiseen.
Kunpa… Jos äidilläni olisi ollut… Jestas.
Kun en tullut kotiin,
silloin kun äitini käski tulla, hän sekosi.
"Palaa kotiin kymmeneksi. Pyydän, Joseph. Kotiin kymmeneksi."
Kello 23.30. "Voi luoja!"
"Voi luoja! Missä hän on?"
"Joku kidnappasi Josephin taas!"
"Joku kidnappasi Josephin taas",
eli minut oli siis kidnapattu ennenkin.
Ei minua koskaan kidnapattu.
Entä minun poikani? Löydä poikani -sovellus.
Painan nappia. Jos hän ei vastaa viestiini…
Tekstaan viisi kertaa. "Hei, missä olet?" Ei vastausta.
"Vastaa puhelimeesi." Ei vastausta.
"Hei jätkä, missä olet?"
Napautan vain sovellusta, ja pieni emojikuva -
pojastani 7-Eleven-kaupan edessä tekee näin.
Ja voin mennä nukkumaan!
Lapsilla on kaikkea upeaa paskaa.
Ja se pitää heille kertoa.
He voivat ladata elokuvan alle viidessä minuutissa.
Alle. Yhdessä minuutissa!
4K-kuvalla he voivat katsoa elokuvaa.
Heille pitää kertoa, miten vaikeaa meillä oli,
mitä meidän piti tehdä elokuvan eteen.
"Uutuuksien tiistait" videovuokraamossa,
missä luvattiin, että Jurassic Parkia olisi 100 kappaletta,
menit sinne ajoissa ja riensit hyllylle,
katsoit kaikkialta, ja siellä luki:
"Tuote loppu."
"Vittu!"
Sitten juostiin tiskille.
"Palauttiko kukaan Jurassic Parkia?"
Mies vastaa: "Ei, mutta kahden tunnin kuluttua tulee."
"Minä odotan!" Ja seisoit siinä tiskillä,
ja katsoit ikkunaan, missä palautusluukku on, kuin nörtti,
päivystämässä.
Näet, kun ihmiset pudottavat koteloita,
ja koetat lukea ne nopeasti.
Näit yhden. Siinä oli kirjaimet J ja U.
"Oi! Tuo taisi olla…"
"Herra, hän taisi juuri palauttaa Jurassic Parkin!"
"Näin kirjaimet J ja U. Se taisi olla Jurassic Park!"
"Olen ollut täällä tunteja. Pyydän!"
Ja jätkä toteaa: "Ole hyvä."
"Kiitos paljon! Jes!"
Ja katsot koteloa, ja: "Jumanji? En halua tätä!"
Pojalla on asiat hyvin!
Tiedättekö, juon pulloja…
Juon pullovettä,
ja se alkoi… 9,5 pH on se,
minkä minulle myi poikani.
Tämä sukupolvi. Niin hyvin on heillä asiat.
Maksan viisi dollaria pullosta. Mitä vittua minä teen?
Koska eräänä päivänä poikani palasi koulusta.
Nelosluokalta.
En tiedä. Hän oli…
Hän oli todella nuori, ja hän palasi mukanaan lappu opettajalta:
"Voitko pakata pojallesi pullovettä?"
"Kolme pulloa mielellään,
koska suljemme juomahanat."
Mietin, että "Mitä?" He sanoivat: "Mielellään pH 9,5."
"Antakaa lapsille terveellisempää vettä."
Kysyin: "Joe, mitä on pH 9,5:n vesi?"
"Meidän halutaan juovan pH 9,5:n vettä."
"Se on terveellisempää vettä meille. Se on tosi terveellistä."
"Mitä pH tarkoittaa Joe?" Hän vastasi: "Parasta hydroa."
Kysyn: "Mitä?"
Ei hän edes tiedä. Emme kumpikaan tiedä.
"Miksi juomahanat suljetaan, Joe? Mitä on meneillään?"
Hän vastaa: "Vedessä on fluoria,
eikä se ole hyväksi,
joten he sulkevat juomahanat,
koska vedessä on fluoria."
Vastaan: "Joe, et harjaa hampaitasi."
"Sinun tulisi juoda kaikki se vesi."
Fluoria vedessä!
Kaikki koulun juomahanat suljetaan.
Suljetaan!
Aloin ostaa lapsille pullovettä.
Mitä vittua? Me joimme suoraan juomahanasta!
Minulle ei käynyt kuinkaan. Luulisin.
Moni meistä joi.
Nautimme juomahanoista. Muistatteko?
Se hetki, kun joka luokka tuli ulos?
Jokainen luokka tuli ulos,
ja he kävivät jonoon juomahanan luo,
ja jokainen lapsi joi kymmenessä sekunnissa niin paljon kuin pystyi.
Muut lapset laskivat.
"Yksi, ja kaksi,
kolme, neljä…"
Ja lapsen suu vain…
"Neljä, viisi, kuusi…"
"Seitsemän, kahdeksan…"
Ja se lapsi todella kamppaili!
Koska hanan asentanut putkimies -
asetti vedenpaineen niin kevyeksi,
että sitä hädin tuskin tuli ulos!
Lapsi vain imi ja nuoli hanaa!
Kuinka terveellistä se oli?
Imeskeli…
Mitä oli se vihreä rapea töhnä?
Mitä se oli? COVID-14?
Nykylapset eivät edes tiedä, mikä letku on!
He eivät tiedä, mikä letku on. Se oli meidän pullovetemme!
Sitä ajeli ympäri viisi tuntia.
Katsoi kaveriaan. "Onko jano?" "Kyllä!"
Ajoitte minkä tahansa talon pihaan,
kunhan talossa oli letku etupihalla.
Se oli yhteisöllistä. Kuka tahansa sai käyttää niitä.
Julkista omaisuutta!
Ja me juoksimme. Me juoksimme!
Kuka on letkulla ensin? "Minä!"
Penska luuli voittaneensa, mutta ei voittanut!
Koska hän ei tiedä, että letkun keskellä on vettä,
joka on kiehunut 230-asteiseksi!
Pian hän saa suun täyteen laavaa. "Avatkaa se!"
Nykylapset eivät edes tiedä, mikä letku on!
Eivät tiedä, mikä letku on!
Kysyin pojaltani: "Joe, tiedätkö mikä on letku?"
"Ai sellainen lutka klubilla, vai?" "Joe…"
Heillä on asiat niin hyvin.
Se on tosin kyllä ihanaa.
Rakastan tätä digiaikaa ja kaikkea, mitä meillä on.
Rakastan sitä.
On helpompaa kasvattaa lapsi.
Pojan äiti ja minä erosimme jo kauan sitten,
mutta olemme läheisiä, ja loistavia vanhempia näiden välineiden ansiosta.
Ymmärrättekö? Koska on FaceTime,
koska on kamerasovelluksia ja kaikkea, voimme vahtia häntä.
Ja me olemme tiimi. Rakastan sitä!
Hän asuu samalla kadulla.
Hänellä on kaikki taloni koodit.
Hänellä on… Jos hän yöpyy luonani,
ja olen matkoilla, soitan hänelle FaceTimessa,
ja hän hoitaa kaiken, mitä tarvitsen.
Se on paras mahdollinen tilanne. Rakastan sitä.
Mutta asia on näin.
Oli meillä mitä välineitä tahansa, teinit ovat teinejä.
Poika perseilee samalla tavalla kuin minä nuorempana.
Eikä hän välitä!
Hän luulee pääsevänsä pälkähästä. En tajua, miten.
Hän tietää, että minulla on kamerat. Hän ei välitä paskaakaan!
Esimerkki. Olin menossa Connecticutiin.
Silloin hän oli 15-vuotias.
Olin menossa Connecticutiin, ja sanoin pojalleni:
"Joe, kuule. Olen menossa Connecticutiin, onko selvä?"
"Jos järjestät bileet, minä saan tietää siitä."
"Joten älä järjestä bileitä."
"Isä, en minä järjestä bileitä."
"Joe, kuuntele. Älä järjestä bileitä. Älä tee sitä."
"Isä, en aio järjestää bileitä."
"Lupaan, en kutsu ketään."
"Kuuntele minua nyt. Jos järjestät bileet, Joe,
ja yksi kavereistasi hyppää uima-altaaseen,
ja taittaa niskansa,
minut haastetaan oikeuteen,
ja kaikki, mitä olen saavuttanut,
ja aion jättää sinulle kuollessani,
menee Kankkulan kaivoon,
koska kaveri päätti sukeltaa kello kaksi yöllä -
pimeässä."
"Haluatko, että kaikki menee Kankkulan kaivoon?"
"En, isä! Älä huoli."
"Lupaa minulle." "Minä lupaan!"
Lähden Connecticutiin.
Kello viisi aamulla Connecticutissa,
eli kello kahdeksan Los Angelesissa.
Herään tähän.
Kamerasovellukseni. Avaan sen.
Penskat menossa uima-altaalle.
"Mokoma mulkero!"
"Saakelin mulkero!"
"Vittu! Valehtelija!"
"Kuinka monta noita on?"
"Vittu"
Viimeinen kameran ohi kävellyt oli poikani.
Hän käveli näin.
Soitin pojan äidille.
"Hei. Et vittu usko, mitä vittua poikasi touhuaa."
"Jestas. Mitä hän tekee?"
"Järjesti bileet!"
"Hän sanoi, että nukkuu."
"No ei vittu nuku!"
"Hänellä on bileet."
"Mitä vittua?" "Niinpä! Mitä vittua?"
"Tiedätkö, mitä sanoin hänelle?" "No?"
"Sanoin, että jos yksikin hyppää altaaseen,
minä joudun oikeuteen."
"Niin!" "Ja kun joudun oikeuteen…"
"Mitä?" "Sinulle ei jää rahaa!"
Hän kysyy: "Mitä vittua?" Vastaan: "Mitä vittua?"
"Nyt mennään!" "Nyt vittu mennään!"
Joten nousemme hänen autoonsa.
Hän laittaa minut repsikan paikalle.
"Poikasi on kusipää." "Tiedän!"
Hapuilen turvavyötä.
Saavumme pihaan. Valot sammuvat.
Kaikki penskat häipyvät. Hän kävelee etuovelle.
"Ovi auki!"
"Joe! Avaa ovi!"
Hän avaa oven. Esittää, kuin olisi herännyt juuri.
"Tiedämme, että et nukkunut. Lisäksi jalkasi ovat märät."
"En voi uskoa, että järjestit bileet."
"Isäsi on niin vihainen."
"Miten niin?"
"Isäsi on vitun vihainen."
"Miten niin on vihainen?"
"Isäsi on vihainen."
Puhelin oli yhdistynyt bluetoothiin.
Huusin etupenkillä 15 minuuttia.
Tämä on neljäs Netflix-spesiaalini.
Mutta kerron teille sen,
että tämä on viha-rakkaus-suhde Netflixin kanssa.
Sanon, että rakastan heitä kuollakseni. Tämä on neljäs spesiaalini.
Mutta ensimmäinen? He eivät antaneet sitä minulle!
Ja he ovat täällä! Johtajat ovat täällä. Näen teidät!
Ja rakastan heitä siitä syystä.
He eivät tienneet, että olen eri puusta veistetty.
Sanokaa ei,
ja näytän, miksi pitäisi sanoa kyllä.
Kun katsotte Live from Seattlen, ensimmäisen Netflix-spesiaalini,
tietäkää, että Netflix kieltäytyi monta kertaa,
ja maksoin siitä paskasta itse!
Maksoin sen kaiken itse.
Kaikki peliin. Kaikki, minkä eteen tein töitä vuodesta 1989 asti -
meni siihen spesiaaliin.
Persauki!
Yläkerrassa itkin agentilleni ja managerilleni.
"Tämä on sekopäistä!"
Poikani nukkui sohvalla.
"Tämä on sekopäistä! Miksi maksan omasta spesiaalistani?"
"Lämppäreilläni on omat spesiaalit."
"Enkä minä vittu saa spesiaalia?"
Agenttini ja managerini sanoivat: "Anna mennä vaan. Me hoidamme bisneksen."
"Mene ja tee parhaasi." Ja minä…
"Ja lavalle nousee Jo Koy!" Kävelin esiin kuin en olisi itkenyt.
"Hei, kaikki."
He eivät vain kieltäytyneet,
vaan kun heille selvisi, että kuvasin sen,
he soittivat managerilleni ja agentilleni kaksi päivää aiemmin -
ja sanoivat: "Hei, Jo Koy kuulemma kuvaa oman spesiaalin."
"Haluamme vain sanoa, että emme halua sitä."
Mitä vittua?
He todella sanoivat sen!
Sellainen paine… Mitä?
Se ainoa, jonka haluan spesiaalista maksavan,
sanoo juuri nyt: "Emme halua sitä."
Enkä ole edes kuvannut sitä vielä!
Minulla oli vain kamerat!
Se ei estänyt minua. Tein sen silti.
Paljain jaloin! Sama se, mikä este on edessä.
Anteeksi, että tästä tuli TED Talk.
En halua puhua täällä ensin äitini toosasta 15 minuuttia -
ja sitten motivoida teitä.
Sanon vain, että joskus täytyy kamppailla menestyäkseen.
Jokaiseen menestystarinaan kuuluu kamppailu.
Älkää antako kenenkään paskoa unelmillenne!
En sano, että Netflix teki niin,
mutta se oli unelmani, ja minulle ei sanota ei.
Aion yrittää kuolemaan asti.
Olin rahaton, kun kuvasin sen!
Leikkasin ja editoin sen itse…
Minusta tuli editoija, tuottaja. Tein sen kaiken!
Sitten toimitin sen Netflixille.
"Tiedän, että sanoitte ei,
mutta voitteko vilkaista vielä kerran?"
Laitoin nauhan pöydälle.
Minulle soitettiin tunnin päästä. "Älä kauppaa sitä muualla. Haluamme sen."
Niin se tarina meni.
Tiedän, että elämme vaikeita aikoja.
Ja tiedän, että kuulemme saman virren:
"No, ei se ole reilua kaikille",
ja päläpälä, ja moni teistä miettii: "Vittu, lopeta."
"On vuosi 2022."
"Lopeta. Tuo on huono tekosyy." Ei ole!
Kaikille meistä ei jaeta samoja kortteja.
Kaikki meistä eivät tule kuulluiksi.
Kaikki eivät saa hyviä kortteja.
Joidenkin on tehtävä vähän enemmän töitä,
tiedättehän sen.
Tietäkää se. Kaikilla ei ole helppoa.
Täällä on monia ääniä, joiden täytyy tulla kuulluiksi.
Emme aina saa mahdollisuuksia kuten te.
Ymmärtäkää se. Kaikilla ei ole helppoa.
Ja kerron teille tämän tarinan,
mainostan Live from Seattlea.
Kerron, miten vaikeaa se oli.
Se tapahtui vuonna 2016, eli ei kovin kauan aikaa sitten.
Tämän haluan kertoa teille Live from Seattlesta.
Menin erääseen ohjelmaan mainostamaan sitä.
Enkä nyt kerro sen ohjelman nimeä.
Esitin esitykseni,
ja palautteena sain tämän.
Kuunnelkaa.
Siinä luki: "Pidimme siitä, hra Koy,
mutta voitteko jättää pois sen vitsin, jossa puhutte aksentilla?"
Enkä ymmärtänyt sitä.
Minä häkellyin. Mietin: "Mitä vittua?"
"Ai sen vitsin, joka kertoo äidistäni?"
"Koska vitsi ei ole hänen aksenttinsa."
"Vitsi pointti on äiti, joka on äiti."
"Hän puhuu englantia. Hän asuu Amerikassa."
"Hän katsoo ohjelmaa."
"Mutta ette halua hänen ääntään ohjelmaan?"
Olin häkeltynyt. Vuosi 2016.
Silloin se tapahtui.
Halusin vain tietää… Näin sanoin itselleni.
Saiko Jeff Foxworthy saman huomautuksen?
En hauku Jeff Foxworthya. Rakastan Jeff Foxworthya!
Mutta saiko hänkin huomautuksen? Koska hänellä on aksentti.
Hän on amerikkalainen. Hän puhuu englantia.
Mutta mitä eroa on sillä, kun Jeff Foxworthy sanoo:
"Mitäs teille saisi olla aamupalaksi?" -
ja sillä, kun äitini sanoo "Mitä teille saisi olla aamupalaksi?"
En kuule muuta kuin systeemin rasismin,
sen minä sanon!
Kaikki emme saa samoja…
Me kaikki emme saa…
Sanon vain, että kaikki eivät saa samoja kortteja.
Tietäkää se.
Täällä on monia ääniä, joiden täytyisi kuulua.
Monia meitä. Meitä on monta.
Olen iloinen, että tein sen.
Sen jälkeen sain toisen spesiaalin.
Sain Comin' in Hotin.
"Minne haluat mennä?" "Havajille."
"Haluan näyttää meitä filippiinoja ja muitakin kulttuureja."
"Entä kolmatta varten?"
"Mennään Filippiineille."
Ei se ollut spesiaali!
"Haluan tehdä yhden asian, jossa voin antaa tunnin,
tunnin ohjelma-aikaa omistettuna äitini kulttuurille."
"Olen puhunut siitä, vitsaillut ja pitänyt hauskaa."
"Antakaa kun näytän maailmalle, miltä filippiiniläiset näyttävät,
mitä he syövät,
miltä Filippiinit näyttää."
Halusin antaa heille mahdollisuuden,
koska tiesin, miten vaikeaa minulla oli ollut,
joten nyt tekisin sen.
Autan paikallisia filippiiniläisiä olemaan parrasvaloissa.
Autan Amerikassa asuvia filippiiniläisiä -
menemään Filippiineille, ja näyttämään kykynsä.
Sen haluan tehdä.
Koska niin filippiiniläiset tekevät.
Kun yksi pääsee läpi,
päästämme muutkin läpi.
Katsokaa meitä!
Nauramme kaikki samalle paskalle!
Laittakaa valot pois, ja olemme saman värisiä.
Mutta kun valot ovat päällä, me erottelemme toisiamme,
ja se on helvetin typerää, joten lopettakaa.
Siinä kaikki.
Ihanaa, että sain kuvata siellä.
Että menin Filippiineille ja kuvasin sen.
Olen iloinen, että sain omistaa tunnin,
jotta ihmiset näkevät, miten kaunista ruokamme ja kansamme on,
ja että puhumme englantia.
Tiedättekö, miten se auttaa turismia?
Törmään moniin, jotka sanovat:
"Menemme johonkin päin Aasiaa lomalle."
"Menkää Filippiineille."
"Enpä tiedä. Mitä siellä on?"
Nyt he tietävät!
He voivat katsoa ja todeta: "Ehkä meidän pitäisi mennä."
"Herranpieksut! Puhutaanko siellä englantia?"
Tiedättekö, miten upeaa on mennä sinne?
Voit eksyä Filippiineillä, ja joku auttaa sinua.
Voit taputtaa ketä vain olalle,
ja he puhuvat sinulle englantia ja auttavat perille.
Jos eksyt Koreassa, arvaa mitä?
Sitten olet eksyksissä Koreassa!
Kävelet ympäriinsä tunnin etsien Starbucksia,
ja päädyt Pohjois-Koreaan.
Ansaitset sen!
Olisit mennyt Filippiineille!
Jos eksyt Filippiineillä,
voit kysyä: "Anteeksi. Tiedättekö missä on Starbucks?"
"Miten pääsen Starbucksiin?"
Heti vastataan: "Kyllä, voin auttaa…"
"Rakastan Starbucksia!"
"Suosikkini on Mocha Frappuccino!"
"Rakastan Starbucksia!"
Ohjeet tulevat olemaan oudot.
Heillä ei ole mailipylväitä kuten meillä.
Tiet eivät ole samanlaisia. Mutta ne vievät perille.
On maamerkkejä,
tietynlaiset tiet vievät sinne.
Pitää vain olla tarkkana!
"No niin. Kuunnelkaa tarkasti."
"Näin pääsette Starbucksiin."
"Eli teidän täytyy…"
"Menkää tuota soratietä pitkin -
suunnilleen…
kolmen laulun ajan."
"Mikä vain laulu, mutta enintään kolme."
"Kolmannen kohdalla etsikää keltaista kuorma-autoa, jossa on kaksi rengasta."
"Kun näette sen kuorma-auton, kääntykää vasemmalle."
"Kävelkää eteenpäin… jestas, suunnilleen…
11 sekuntia."
"Ja yhdennellätoista sekunnilla -
ohitsenne juoksee koira hyvin nopeasti."
"Seuratkaa koiraa. Se käy Starbucksissa yhtenään."
Minä ja Mötley Crüen Tommy Lee olemme ystäviä.
En tiedä, onko hän täällä. En tiedä.
Mutta kerron tämän tarinan.
Ja kerron tämän siksi, että kun In His Elements ilmestyi,
se spesiaalini Filippiineiltä, hän soitti minulle.
Ja näin Tommy sanoi minulle:
"Hei, jätkä."
"Katsoin juuri In His Elementsin,
ja haluan sinun tietävän, että se oli vitun loistava."
Älkää kysykö, miksi Tommy Lee kuulostaa Keanu Reevesiltä -
elokuvasta Billin ja Tedin uskomaton seikkailu.
Tommy vain puhuu sillä tavalla, ja rakastan sitä.
"Hei, jätkä."
"Katsoin In His Elementsin.
Se oli vitun loistava."
Vastaan: "Kiitos, Tommy." "Eipä mitään, Jo."
"Mutta halusin vain…"
"Haluan kysyä yhtä juttua nopeasti."
"Mitä, Tommy?"
"Kun kerroit heille vitsejäsi,
pitikö sinun kertoa heille, milloin nauraa ja taputtaa?"
Vastasin: "Ei, Tommy. Siellä puhutaan sujuvaa englantia,
ja rakastetaan amerikkalaista viihdettä."
"He tajusivat vitsit." "Ei hitto, niinkö?" "Niin!"
"Ai. Tuo on vitun loistavaa!"
"Tommy, Mötley Crüe on kiertänyt maailmaa yli 45 vuotta."
"Ettekö koskaan käyneet Filippiineillä?"
"Emme kertaakaan."
"Miksi ette?" "Emme uskoneet, että he ymmärtäisivät."
Vastaan: "Tommy, he eivät vain ymmärrä teitä,
he laulavat teidän laulujanne paremmin kuin te."
"Kysykää Journeylta."
Ja moni täällä nyt miettii: "Hetkinen."
"Onko Steve Perry filippiiniläinen?"
Steve Perry ei ole laulanut Journeyssa 40 vuoteen!
Journeyn laulaja -
on pieni karaokekuningas nimeltään Arnel Pineda.
Pikkuruinen! Hän kuulostaa upealta.
Että sellainen unelma!
Sillä tavalla edessä olevat esteet murskataan!
Se on sitä jotakin.
Jos haluatte motivaatiota, seuratkaa Arnel Pinedaa.
Jätkä asuu kehitysmaassa ja haluaa olla rokkitähti.
En halua kuulla:
"Täällä on vaikeaa. Vaihtoehdot täällä ovat vaikeat."
Seuratkaa sitä! Seuratkaa sitä suunnitelmaa!
En väitä, että… Kaikilla on vaikeaa.
Sanon vain, että se on uskomaton tarina.
Haluan tehdä siitä elokuvan televisioon.
Haluan kirjoittaa neliosaisen sarjan Netflixille,
ja tällä kertaa saatte luvan ostaa sen!
Koska voitan Emmyn!
Voitan siitä Emmyn!
Voitan Emmyn!
Ja tiedän jo kohtauksen, jolla voitan Emmyn,
koska kirjoitan sen.
Siitä tulee nerokas.
Arnel laulamassa hemmetin lujaa karaokeklubilla.
Hänen äitinsä kävelee sisään. "Arnel!"
"Mitä teet täällä -
laulamassa ja tanssimassa noin?"
"Sinun pitäisi olla sairaanhoitajakoulussa!"
"Äiti, en halua olla sairaanhoitaja!"
"Haluan olla rokkitähti!"
"Et voi olla rokkitähti! Olet filippiiniläinen!"
"Tässä perheessä on sairaanhoitajia."
"Ei rokkitähtiä!"
"Mutta vain minua on siunattu kauniilla äänellä,
ja haluan tavoitella unelmaani ja olla rokkitähti!"
"Et voi olla rokkitähti!"
"Sinusta tulee sairaanhoitaja!"
"En halua olla sairaanhoitaja!" "Se sinusta tulee!"
Sitten isä tulee paikalle.
"No niin, jo riittää kinastelu."
"Anteeksi, että olen myöhässä, Arnel."
"Neuvoin jotakuta Starbucksiin."
"Kulta,
jos Arnel haluaa olla rokkitähti, anna hänen olla rokkitähti!"
"Perheessä on tarpeeksi sairaanhoitajia."
"Olen huolissani, miten hänelle käy, kun siirryn ajasta ikuisuuteen!"
"En ole hoitanut työtäni äitinä,
sillä en ohjannut poikaani oikeaan suuntaan."
"Nyt hänellä ei ole mitään."
"Lopeta. Voi luoja."
"Anna hänen tavoitella unelmaansa. Hänellä on kaunis ääni!"
"Ja jos hänelle käy mitään, kun olemme poissa,
perheessä on sairaanhoitajia."
"Mitä sanot, kulta?"
"Anna hänen tavoitella unelmaansa!"
"Olet oikeassa."
"Arnel,
tavoittele unelmaasi ja ole rokkitähti."
"Kiitos, äiti. Kiitos paljon."
"Noin."
"Äitisi ja minä annamme siunauksemme."
"Arnel, tavoittele unelmaasi."
"Kiitos, isä."
"Ole hyvä, poika."
"Nouse nyt lavalle ja näytä meille, mitä osaat."
"Sen teen, isä."
"Arnel!" "Niin, isä?"
"Arnel,
lupaa minulle yksi asia, kun tavoittelet unelmaasi."
"Mikä, isä?"
"Don't stop believin'."
Siitä tulee Emmy! Älkää väittäkö muuta!
Se on vitun upea Emmy, ja minun parasta voittaa!
Mitä me opimme tarinasta?
Yksi, tavoittele unelmaasi,
vaikka esteet olisivat vaikeita ylittää.
Voita kaikki, ja pystyt siihen! Se on kaunis tarina.
Mutta toisaalta,
vanhempien kannalta se on ihana rakkaustarina,
että he puhuivat asian halki!
Se on hyvän suhteen avain.
Opimme, että jos asiasta puhuu, asiat hoituvat.
Kun puhuu, se on avain suhteeseen.
Ja sen opimme myös tästä helkkarin elokuvasta.
Katsokaa kaikkia niitä suhteita, jotka päättyvät, koska kukaan ei puhu!
Puhumista inhotaan,
ja kun ei puhuta, suhteet päättyvät.
Tiedättekö, ketkä inhoavat puhumista? Jätkät!
Koska naiset rakastavat puhua.
Vain puhua!
Jos et halua puhua hänelle silloin, puhu jollekin.
Älä kaikille.
Älä puhu parhaalle kaverillesi. Siinäkin päättyy suhde.
Paras kaverisi inhosi sitä naista.
Hän odottaa, että eroatte.
"Et kyllä usko, mitä hän teki."
"Tiedän. Ei tarvitse kertoa."
"Äijä, hän on aina ollut sellainen!"
Mikä neuvo se on? "Hän on aina ollut sellainen!"
"En edes kertonut sinulle." "Ei tarvitsekaan!"
Älä kuuntele sitä jätkää. Pysykää hänestä kaukana.
Mene puhumaan sellaiselle, joka ei tunne teitä.
Hanki terapeutti!
Maksa siitä! 110 dollaria tunnilta.
Antakaa lääkärin selvittää.
Katso. Nautit siitä myös.
Kävele huoneeseen.
Jokainen nauttii siitä 110 dollarista.
"Kuuntele, mitä se narttu teki."
Tunnin ajan sinä vain puhut.
Sitten lääkäri tekee arvion ja sanoo:
"No niin. Mietin asiaa ja… olet väärässä."
"Mene kotiin ja pyydä anteeksi."
"Hyvä on, kiitos."
Sitä terapia teettää!
Kun ihmiset nauravat terapialle, minä suutun.
Tarvitsette terapiaa. Me kaikki tarvitsemme!
Siinä ei ole mitään pahaa. Älkää hävetkö sitä.
Älkää naurako, jos joku sanoo käyvänsä terapiassa.
"Hänkö käy terapiassa? Varmaan hullu!"
Se on sairasta!
Terapia ei tee kenestäkään hullua! Olemme kaikki hulluja!
Jokainen meistä on vitun hullu!
Sinä olet hullu, ja sinä olet hullu.
Olemme kaikki hulluja! Älkää esittäkö muuta.
Kävelettekö koskaan yksin kadulla -
ja näette jonkun puhuvan itsekseen?
Sanotte itsellenne:
"Katsos tuota sekopäätä, joka puhuu itselleen!"
Kelle helvetille sinä puhut?
Kävelet yksinäsi,
ja käskit itsesi katsoa jotain, mitä jo katsot!
Olet sekopää!
Puhukaa! Se tuntuu hyvältä! Selvittäkää asiat. Puhukaa!
Jätkät tosin inhoavat sitä. Me taistelemme loppuun saakka.
"Puhutko minulle vai et?"
"En. Tiedät, mitä tapahtui. Esität vain kuin et tietäisi."
"Tiedät kyllä, mitä teit."
"En tiedä, mitä tein! Siksi kysyn sinulta!"
"Jos sitä pitää kysyä, niin vitut."
"Mitään ei tapahtunut."
"Mitään ei vittu tapahtunut!"
"Olen muuten vain vihainen!"
"Päätin vain olla vitun vihainen!"
"Luoja. Olet vitun hullu!"
"Olet vitun hullu!" "Ei, vaan sinä olet!"
"Ei, vaan sinä! Yritän puhua sinulle kuin aikuiselle."
"Jos et sano mitään, en saa tietää."
"Kerro siis, mitä vittua minä tein?"
"Jos et muka tiedä, niin vitut." "Voi luoja!"
"Kerro edes jotain!"
"Käyttäydytkö näin?" "Kyllä, kerro minulle."
"Haluatko todella tietää?"
"Haluatko tietää, mitä tapahtui?"
"Kyllä, haluan tietää." "Haluatko?"
"Kyllä! Kerro minulle, kulta. Mitä?"
"Mitä vittua minä tein?"
"Hän sanoi, että imen aavemulkkua, ja kaikki nauroivat,
etkä sinä sanonut mitään! En minä ime aavemulkkua!"
"En minä ime aavemulkkua!"
Rakastan teitä. Kiitos valtavasti.
Los Angeles, Kalifornia!
Vielä isot aplodit Jo Koylle!
Haluan jakaa tämän hetken ainokaiseni, poikani kanssa!
Tuokaa poikani.
Asuimme aivan lähellä, kun työskentelin Nordstrom Rackissa.
Tämä tässä on oikea käteni!
En kestä…
Tekstitys: Sanni Heininen