Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
‏לוס אנג'לס, אתם מוכנים?
‏- בשידור חי -
‏גבירותיי ורבותיי…
‏- מהפורום בלוס אנג'לס -
‏ג'ו קוי!
‏עשינו את זה, לוס אנג'לס.
‏חיכיתי לזה הרבה זמן.
‏אנחנו בפורום!
‏סוף סוף! שנתיים!
‏הדבר המבאס הוא שזה כל מה שאני יודע לעשות,
‏סטנדאפ, וכשלקחו את זה ממני,
‏הגעתי למצב שהסתכלתי על הבן שלי ואמרתי,
‏"ג'ו, זה כל מה שאני יודע לעשות!"
‏הסתכלתי על הבן שלי ואמרתי, ‏"אנחנו נגווע ברעב."
‏אבל נצחק תוך כדי.
‏זה היה מבאס! אבל עכשיו חזרנו החוצה.
‏כולם נהנים. תראו מה הולך פה. מפוצץ.
‏ויש שני אנשים שעדיין חובשים מסכות, ‏וזה בסדר,
‏זאת הבחירה שלכם ואני לא אצחק עליכם.
‏אל תבטלו אותי, בבקשה!
‏זאת רק הדעה שלי.
‏אבל אם אתם מתכוונים להישאר עם המסכה הערב, ‏כל הכבוד.
‏אבל רוב הסיכויים שתידבקו הערב.
‏- ג'ו קוי - מצחיק זה מצחיק -
‏אף אחד לא שומר על שני מטר.
‏אתם צמודים. אתם תצחקו ככה…
‏אתם חובשים אותה.
‏שנאתי את המסכה המזוינת הזאת.
‏שלא תבינו אותי לא נכון. ‏כולנו חבשנו אותה. כולנו פחדנו.
‏אני מעלה זיכרונות ‏כי הייתי נעול בבית שנתיים,
‏אז זה כל מה שאני יכול לדבר עליו עכשיו.
‏אבל כולנו פחדנו! המסכה היא כל מה שהיה לנו.
‏כולנו זוכרים שראינו טלוויזיה
‏ופתאום מגיש החדשות אמר,
‏"מבזק מיוחד! אנשים מתים בכל מקום!
‏תראו את הצילומים האלה!" ‏ואז הראו איזה אסיאתי עושה…
‏נופל לקרקע. ‏ואז באו שני אנשים בחליפות אב"כ.
‏הם כזה, "אלוהים."
‏"מייד נגיד לכם מה עליכם לעשות."
‏מה נסגר?
‏ואז הם חזרו. "זה מה שעליכם לעשות:
‏שימו ריבוע נייר על הפה.
‏אתם תהיה בסדר." "ברצינות?" "כן."
‏"ותמלאו את המקררים, ‏כי אנחנו לא יודעים כמה זמן זה יימשך."
‏מה נסגר?
‏מילאתי את המקרר לשבועיים בערך.
‏חשבתי שזה ייגמר תוך שבועיים.
‏היו הרבה אבות שחשבו שזה ייגמר תוך שבועיים.
‏החרא הזה נמשך שנתיים!
‏ואיך שהבן שלי אוכל ‏נגמר לנו האוכל אחרי ארבעה ימים!
‏ונראה לי שאני מדבר פה בשם כל האבות.
‏הרגשנו כמו גיבורים כשנגמר לנו האוכל.
‏הרגשנו כמו גיבורים
‏כי כל אבא אמר למשפחה שלו,
‏"אני אשיג למשפחה הזאת אוכל.
‏אסכן את חיי כדי להשיג למשפחה הזאת
‏מקרוני וגבינה
‏וחמאת בוטנים וריבה באותה צנצנת.
‏שמישהו ייתן לי מסכה."
‏אתם חבשתם את המסכה המזוינת הזאת.
‏כולנו חבשנו את המסכה!
‏אנחנו לא יודעים אם זה הגן עלינו.
‏הדבר היחיד שהבנו… זה מה שאני הבנתי.
‏אני לא יודע אם זה הגן עליי, ‏אבל אני יודע שזה מה שהבנתי.
‏ברגע ששמתי את המסכה בפעם הראשונה,
‏הבנתי שאני מסריח מהפה.
‏שאני אמות!
‏אף פעם לא הרחתי ככה את הבל הפה שלי.
‏נראה לי שאני מדבר בשם הרבה אנשים פה.
‏זו הפעם הראשונה שהרחנו את הבל הפה שלנו!
‏וחלקכם פה חובשים את המסכה ואומרים,
‏"נראה לי שאני יודע על מה הוא מדבר." כן!
‏זוכרים כשהתחלתם לחבוש מסכה?
‏אני זוכר שחבשתי אותה. הייתי בחנות,
‏ומישהו היה לידי והרחתי אותה והייתי כזה,
‏"אלוהים! זה…
‏יש לו חורים בשיניים או משהו כזה!"
‏התחלתי להשתנק.
‏"סליחה."
‏ואז חזרתי למכונית ‏ועדיין הרחתי את אותו ריח.
‏הייתי כזה, "זין! זה הייתי אני?
‏זה הייתי אני?"
‏מסכה מזוינת! אני שונא אותה!
‏אני די אוהב אותה ‏כי עכשיו אני משתמש הרבה בחוט דנטלי.
‏ואלה שחובשים מסכה כזה…
‏אתם יודעים מה זה?
‏זה סטייק טומהוק בטוחנות.
‏אתם צריכים להוציא אותו.
‏הוא גוסס.
‏אבל אני לא אשקר. ‏החודש הראשון היה הכי גרוע.
‏כולנו התנהגנו אותו הדבר. זה היה מפחיד!
‏זוכרים את הפעם הראשונה שהלכתם?
‏לא רציתם להיות עם אף אחד באותו מעבר.
‏שני מטר? זין. 20 מטר.
‏אתם הולכים במעבר ‏ורואים מישהו הולך באותו מעבר.
‏"סליחה, אכפת לך?
‏בבקשה, אם לא אכפת לך. בבקשה. שני מטר.
‏אתה. זה אתה.
‏בבקשה."
‏זה היה החודש הראשון! כולנו פחדנו.
‏אל תשחקו אותה כאילו לא פחדתם.
‏חסר לכם שתתעטשו בחודש הראשון.
‏זוכרים את החודש הראשון? חסר לכם שתתעטשו.
‏זוכרים? מחניקים את העיטוש. אתם כזה…
‏"לא!
‏לא!" ככה אתם נראים מתחת למסכה. "לא!
‏לא!"
‏כי אם אתם מתעטשים, מה קורה?
‏"מדביק סדרתי!
‏הבחור הזה מדביק סדרתי!
‏לא!
‏לחברה שלי יש חתולים!
‏אני אלרגי לחתולים!"
‏בערך בחודש ה-11 כבר לא הזיז לנו.
‏בחודש ה-11.
‏אז אמרנו, "זין על המסכה הזאת."
‏זוכרים את זה? הייתם מסתובבים.
‏אם הייתם צריכים להתעטש, ‏עשיתם את זה מתחת למסכה.
‏אחר כך ניגבתם את החננות במסכה.
‏"זין על המסכה!
‏זין על המסכה!"
‏אני חובש אותה 11 חודשים. ‏יש לה רק רצועה אחת.
‏אני מתעטש כמה פעמים.
‏אני מתעטש 11 פעמים ברצף.
‏ככה אני מתעטש, לא פעם אחת.
‏אני זוכר שהייתי בהום דיפו, התפרעתי.
‏זין. חננה עפה למעלה.
‏חננה פגעה לי באוזן.
‏הורדתי את המסכה. נראיתי כמו בסרט בוקקה.
‏כאילו, "לעזאזל.
‏אלוהים! זה הרבה!"
‏גברים, אם האישה שלכם מסתכלת עליכם עכשיו
‏ואומרת, "מה זה בוקקה?"
‏אל תגיד כלום.
‏פשוט תגידו, "לא יודע.
‏אני לא יודע למה הם צוחקים. זה מוזר.
‏זה מוזר. מה זה? אני בכלל לא יודע."
‏ואל תענו מהר! אתם תדפקו לעצמכם את הלילה.
‏אתם תדפקו לעצמכם את כל הדייט.
‏"מה זה בוקקה?"
‏"זה כשחבורה של גברים משפיכים.
‏אחת עשרה גברים פשוט עושים…
‏והיא פשוט סופגת את זה."
‏"מה לעזאזל אתה רואה
‏כשאני בעבודה, חתיכת סוטה מזדיין?
‏חולה בראש!"
‏עכשיו אתה צריך לשקר. "לא!"
‏אתה צריך לשקר. "חיפשתי בגוגל…
‏בוקיצה כדי לקנות לך יום אחד,
‏ואני מניח שטעיתי באיות."
‏אני אספר הרבה בדיחות שמתחילות ככה, ‏"זוכרים ש…?"
‏זוכרים שהסי-די-סי אמרו ככה?
‏הסי-די-סי אמרו, ‏"אם יש לכם בעיות בריאות או בנשימה,
‏תגידו למאבטח במקום שאתם מנסים להיכנס אליו
‏והוא יכניס אתכם בלי מסכה."
‏והייתי כזה, "גדול!
‏קדימה!"
‏ניגשתי ככה.
‏הבחור עצר אותי. ‏"סלח לי, אדוני. אתה צריך מסכה."
‏ואני כזה, "אוי!
‏אני סובל…
‏ממחלת ריאות,
‏אז אני לא יכול לחבוש מסכה."
‏והוא אמר, "אדוני, מה הבעיה שלך בריאות
‏שמונעת ממך לחבוש מסכה?"
‏ואז אמרתי… זה מה שאמרתי. סיפור אמיתי.
‏אמרתי, "לא נראה לי שמותר לך ‏לשאול אותי את השאלה הזאת."
‏והוא אמר, "לא, אדוני. עליי לשאול אותך.
‏ככה אנחנו יכולים לקבוע אם מותר לך להיכנס."
‏אמרתי, "טוב, בסדר. אני סובל…
‏מדום נשימה בשינה."
‏פאק. נקווה שזה יעבוד.
‏והוא אמר, "מה זה?" אני כזה, "פאק!"
‏אמרתי, "אדוני, זו הפרעת שינה
‏שבה הריאות שלי… כשהמוח נרדם,
‏גם הריאות נרדמות.
‏כשהמוח שלי אומר, 'לילה טוב', ‏הריאות שלי כזה, 'להתראות!'
‏ואז אני שוכב ככה."
‏הוא אמר, "מה נסגר?" ‏אמרתי, "אני יודע! מה נסגר, נכון?"
‏ניסיתי להיכנס.
‏הוא אמר, "אדוני, יש עוד שאלות.
‏אני מאמין לך, אבל אני לא מבין.
‏אם אתה לא ישן כל הלילה,
‏ואתה לא נושם,
‏איך אתה קם למוחרת
‏והולך לקניות?"
‏אמרתי, "זה קל. יש לי מכונת סיפאפ
‏שעוזרת לי לישון בלילה ועוזרת לי לנשום."
‏וניסיתי להיכנס.
‏הוא אמר, "אדוני, טוב, רק עוד כמה שאלות."
‏אמרתי, "ברצינות, מה?
‏מה השאלה שלך?"
‏הוא אמר, "אם המכונה הזאת עוזרת לך לנשום…"
‏"כן, המכונה עוזרת לי לנשום." "אבל איך?
‏היא פשוט מונחת לה?" "לא, יש צינור.
‏יש צינור שמזרים אוויר לריאות שלי, ‏וככה אני נושם.
‏בסדר? אני ממש צריך להיכנס."
‏והוא אמר, "אדוני, רק עוד שאלה אחת."
‏"מה? מה השאלה?"
‏הוא אמר, "איך הצינור נשאר על הפנים שלך?"
‏ואמרתי,
‏"אני צריך לחבוש…
‏מסכה. לך תזדיין. אני כבר חוזר.
‏חתיכת חרא. מה אתה, בלש?"
‏אף אחד לא מתייחס לדום נשימה ברצינות!
‏צוחקים כשאני אומר שיש לי בעיה כזאת.
‏"זה מצחיק!"
‏זאת בעיה רצינית!
‏אנשים עם דום נשימה יכולים להגיד ‏שאנחנו נלחמים במוות בכל לילה.
‏אני ככה קרוב למות,
‏ואני מנצח בכל פעם.
‏אני מתעורר כשורד.
‏מי יכול להגיד את זה? ‏בכל לילה ככה קרוב למות.
‏אני! דום נשימה.
‏אבל אף אחד לא מכבד את זה,
‏כי אני חייב לחבוש מסכה גדולה!
‏לכן גברים שונאים את זה.
‏זה הדבר היחיד שירפא אותנו, מסכה מחורבנת.
‏אין ניתוח.
‏ולכן גברים שונאים להודות ‏שיש להם דום נשימה.
‏הם אומרים שהם נוחרים עד שהם מתים.
‏והם ממש מתים!
‏אני מבטיח לכם שיש פה גבר כרגע,
‏והחברה שלו כזה, "תקשיב, חתיכת…
‏תקשיב, חתיכת אידיוט!"
‏תראו, כולן מצביעות! זה כמו שעון!
‏כולן… תראו! היא כל כך שמחה.
‏"כאן, המזדיין הזה."
‏שם!
‏איך קוראים לך? ‏-דילן.
‏דילן.
‏כמה זמן את עם דילן? ‏-ארבע שנים.
‏ארבע שנים.
‏והוא לא מקשיב לך?
‏ממש לא. ‏-"תראה!" ממש לא.
‏"זין. אני לא שם את זה.
‏אני לא שם את הדבר הזה. אני מעדיף למות!"
‏הוא רציני!
‏ארבע שנים! הוא אוהבת אותך. ‏שים את המסכה המחורבנת.
‏החרא הזה יציל לך את החיים. אתם נשואים?
‏והוא עדיין לא רוצה להקשיב לך?
‏אתם מתחתנים? ‏-כן, והוא עדיין לא שם אותה.
‏והוא עדיין לא שם אותה. ‏שיזדיין. תני לו למות.
‏שיזדיין.
‏שיזדיין, אחי.
‏שיזדיין דילן.
‏זה מה שיכתבו על המצבה שלו. "שיזדיין דילן.
‏שיזדיין דילן. הוא היה צריך להיות פה."
‏שיט!
‏דילן זה סגור!
‏היא מתכוננת להתחתן איתך.
‏למה אתה נבוך?
‏האישה הזאת אוהבת אותך. ‏היא נותנת לך… תסתכל עליה.
‏היא עונדת את הטבעת שלך. אתם כבר לא יוצאים.
‏זה לא מביך. אם היית רווק, הייתי מבין.
‏כי כשאני הייתי רווק, שנאתי את זה.
‏החרא הזה… כל פוטנציאל למערכת יחסים
‏נהרס ברגע שאני שם את המסכה המחורבנת.
‏זה היה מבאס!
‏הגעתי לשלב שבו היה לי סטוץ עם בחורה
‏ובסוף הייתי אומר, "את צריכה ללכת. עכשיו."
‏מישהי התעצבנה, "מה נסגר? ברצינות?
‏אתה שוכב איתי ומעיף אותי מפה?
‏מה, אני זונה?"
‏אמרתי, "לא, זאת לא הסיבה.
‏אני צריך לשים משהו כדי לישון,
‏וזה מביך ואני לא רוצה שתראי את זה. ‏זה הכול.
‏זה לא הקטע. את מוצאת חן בעיניי. ‏אני רוצה שנמשיך לצאת.
‏אני פשוט צריך לשים את הדבר הזה."
‏והיא כזה, "אלוהים! הבהלת אותי.
‏ממש גרמת לי להרגיש כמו זונה!
‏אתה מוצא חן בעיניי. אל תהיה נבוך.
‏אתה מוצא חן בעיניי. ‏לכן התקדמנו לשלב הבא. תפסיק.
‏תשים את זה."
‏"את בטוחה?"
‏"כן! אלוהים!
‏תפסיק! אתה מוצא חן בעיניי. ‏מה זה, יישור שיניים שקוף?"
‏"זה הרבה יותר גדול."
‏"לא אכפת לי! שים את זה."
‏"את בטוחה?" "כן! אתה מוצא חן בעיניי.
‏שים את זה!"
‏"בסדר…"
‏אני שם את הדבר המזדיין הזה.
‏התעוררתי למוחרת בבוקר, המיטה ריקה.
‏היה רק פתק שעליו כתוב, ‏"לא ידעתי שאתה ביין."
‏אז הייתי מבין אם היית רווק, דילן, ‏אבל היא אוהבת אותך.
‏איך קוראים לך, מותק? ‏-ארין.
‏ארין. ארין אוהבת אותך, דילן!
‏לא אכפת לה שאתה שם מסכה.
‏היא רוצה שתחיה. היא מתחתנת איתך. ‏היא רוצה אותך פה לנצח. גם אני.
‏אז תשים את המסכה המחורבנת.
‏אם היית רווק…
‏אחי, יש דברים אחרים שהיא נגעלת מהם בך.
‏תאמין לי.
‏כבר צילמת אותו?
‏כן. ‏-באמת?
‏הוא ראה את זה ב-4K? שיזדיין.
‏אימא שלי צילמה אותי במצלמת וידאו.
‏מצלמת וידאו!
‏ויש פה כנראה ילדים בני 14 או 13 שאומרים,
‏"מה זו לעזאזל מצלמת וידאו?"
‏מכירים את המצלמה שיש לכם בטלפון?
‏זה היה פעם מכשיר נפרד.
‏והוא היה ענק!
‏"יום הולדת שמח
‏יום הולדת שמח"
‏זום.
‏זום. תלחץ על זום.
‏"יום הולדת…"
‏אימא שלי צילמה אותי במצלמת וידאו.
‏אתם יודעים למה אני מתכוון? לא 4K. ישנה…
‏היא צילמה אותי בסוף שנות ה-90.
‏וזה העניין.
‏היא צילמה אותי ב-3:00 לפנות בוקר, ‏כשישנתי חזק,
‏והעניין במצלמות וידאו אז
‏הוא שלא היה צריך אורות, ‏כי הייתה אפשרות, כפתור,
‏שכתוב עליו "ראיית לילה".
‏ואימא שלי לחצה עליו וזה היה
‏כמו "פרויקט המכשפה מבלייר".
‏היא צילמה סרט דוקומנטרי, "הבן שלי…
‏הבן שלי אומר שהוא נוחר.
‏אבל הוא לא נוחר. הוא גוסס.
‏בואו נסתכל מקרוב יותר. קדימה. בואו."
‏את יודעת מה העניין, ארין? אני חושב
‏שדילן צריך לראות את זה בשידור חי ‏כדי לחוות את זה באמת,
‏כי בטלפון, לא משנה מה…
‏אפשר לצפות בכל דבר בטלפון,
‏ולא באמת מרגישים ‏את התחושה של ארין בכל לילה
‏בזמן שהיא רואה את הארוס שלה קמל.
‏אז אני אעשה את זה בשביל ארין.
‏אנחנו נעשה משחק תפקידים.
‏אני אהיה דילן. אתה תהיה ארין. מוכן?
‏זה מה שארין רואה בכל לילה. תרגיש את זה!
‏תרגיש את הרגש שהיא מרגישה.
‏תיכנס לדמות!
‏מוכן? זה אתה בכלל לילה. ככה אתה ישן.
‏תראה! היא אמרה "כן"!
‏אחי, דילן, היד שלך מנסה להעיר אותך.
‏ידעת את זה? היד שלך כזה…
‏אתה יודע איך אתה נראה כשאתה ישן?
‏אני נשבע באלוהים, ככה אתה נראה.
‏אתה נראה כאילו רוח רפאים
‏דוחס לך את הזין לתוך הפה,
‏אתה מוצץ זין של רוח רפאים כל הלילה, פשוט…
‏וארין כזה, "תפסיק למצוץ זין של רוח רפאים!
‏דילן, תפסיק למצוץ זין של רוח רפאים, ‏בבקשה! תפסיק!"
‏ואתה כזה…
‏פשוט שורה של רוחות רפאים למרגלות המיטה. ‏פשוט שורה.
‏והם כזה, "הוא חושב שהוא נוחר. ‏קדימה! שניים בכל פעם!"
‏הוא כזה, "מה נסגר?
‏דילן מטורף. קדימה!
‏שלושה!" "גדול!"
‏"די!"
‏"שלושה זרגים, דילן? תפסיק!
‏תפסיק למצוץ זין של רוח רפאים!"
‏שמת לב פעם,
‏דילן, כשאתה מתעורר באמצע הלילה, ‏שאתה מתעורר ככה?
‏בוקקה רוחות רפאים.
‏אני מוכר מכשירי סיפאפ בדוכן המרצ'נדייז.
‏אתם יודעים כמה היה מצחיק
‏אם היו לי מכשירי סיפאפ בדוכן המרצ'נדייז?
‏אני אהיה היחיד…
‏אני אהיה הבדרן היחיד שמוכר מכשירי סיפאפ
‏בדוכן המרצ'נדייז!
‏זה יהיה כל כך קורע.
‏אנשים יצאו מהמופע שלי כזה,
‏"לא רק שג'ו קוי היה מצחיק, ‏נראה לי שהוא גם הציל לי את החיים.
‏תודה, ג'ו קוי."
‏יש תשדיר שירות.
‏דילן, תעשה את תשדיר השירות שלי.
‏"היי. קוראים לי דילן.
‏היי. קוראים לי דילן, ובמשך שנים
‏הייתי מכור למציצת זין ‏של רוחות רפאים בלילה.
‏הייתי אומר לאשתי שאני נוחר.
‏בל אז הלכתי למופע הסטנדאפ של ג'ו קוי,
‏וקניתי מכשיר סיפאפ.
‏ונחשו מה? ‏אני לא מוצץ יותר זין של רוחות רפאים!
‏אבל נחשו מי מוצץ זין עכשיו?
‏ארין.
‏תודה, ג'ו קוי."
‏זוכרים שנגמר לנו נייר הטואלט?
‏איזו מגפה זאת? נגמר נייר הטואלט!
‏אף פעם לא ראיתי בני אדם הופכים למפלצות!
‏ראו בחדשות אנשים עם עגלות קניות
‏מלאות בנייר טואלט, רצים למכונית
‏ומישהו מאחוריהם רודף אחריהם, כאילו,
‏"גם התחת שלי מגרד, כלבה!
‏מה אני אמור לעשות עם התחת המגרד שלי?
‏כלבה!"
‏זה הפחיד אותי!
‏אנשים הרביצו בגלל נייר טואלט ‏כאילו אין פתרון אחר!
‏אימא שלי הייתה מוכנה למחסור בנייר טואלט.
‏היא התכוננה למחסור בנייר טואלט
‏מהיום שהיא הגיעה למדינה הזאת.
‏כשנגמר לאנשים נייר הטואלט,
‏אימא שלי אמרה, "מה קורה פה? אני לא מבינה."
‏לאימא שלי בחיים לא נגמר נייר הטואלט!
‏אימא שלי יכולה להשתמש ‏בגליל נייר טואלט אחד לשנה!
‏שנה!
‏ואני יודע שיש פה נשים שאומרות, ‏"איך אפשר, לעזאזל?"
‏אני אגיד לכן איך.
‏זה מיועד רק לנשים שהן לא פיליפיניות.
‏אני אגלה לכן סוד שאימא שלי עושה
‏ואת הסיבה שאף פעם לא נגמר לה הנייר.
‏וזה רק לנשים שהן לא פיליפיניות.
‏כשאימא שלי משתינה,
‏היא לא מנגבת.
‏שמעתי שם אישה אומרת, "איכס!"
‏תראו, היא מכסה את הפה. והיא נופפה!
‏תראו! שם בג'ינס.
‏ז'קט ג'ינס. היא אמרה, "איכס!"
‏כאילו, "או מיי גאד!"
‏ואז היא עשתה כזה, "זו לא אני!
‏זה… איכס!" תראו אותה!
‏אני אגיד לך למה. איך קוראים לך?
‏איילין.
‏איילין, אני אספר לך ‏למה היא לא משתמשת בנייר.
‏בסדר, איילין?
‏כי היא שוטפת את זה במים, ‏אז את בעצמך איכס, כלבה.
‏בחיים אל תזלזלי
‏בכוס של אימא שלי בלוס אנג'לס.
‏הכוס של אימא שלי הוא הכוס הכי נקי
‏בלוס אנג'לס!
‏ואני חוזר בי.
‏לא התכוונתי. "כלבה" ככינוי חיבה.
‏אני אוהב אותך.
‏הייתי אומר את אותו הדבר, איילין.
‏באמת. הייתי אומר, "אימא, למה את לא מנגבת?
‏פשוט תנגבי!"
‏ואימא שלי במהירות,
‏"אתה רוצה שפשוט אנגב? ‏נראה לך שזה נקי, ג'וזף?
‏אני עושה פיפי ואז מנגבת,
‏פשוט מנגבת פיפי על כל הפושפוש?
‏זה נראה לך נקי, ג'וזף?
‏לעשות פיפי ולמרוח את הפיפי על הפושפוש?
‏ושיהיה מלוח? פושפוש מלוח?
‏אני שוטפת אותו, ג'וזף, במים!
‏חדש לגמרי!
‏חדש לגמרי!"
‏מה?
‏אם אתם באמת חושבים על זה, ‏זה מבריק! היא צודקת!
‏תראו אותה. היא הייתה מוכנה. ‏בחיים לא נגמר לה נייר הטואלט!
‏ובחיים לא היה לה כוס מלוח!
‏תראו. נשים מסכימות.
‏אני רואה נשים כזה, "יודעת מה? כן."
‏זה רעיון מבריק.
‏אולי אחד ה… ‏מכירים את הקערות הניידות לכלבים?
‏זה שנפרס וסוגרים אותו.
‏הוא נראה כמו עיגול קטן, ואז הוא נפתח ל…
‏אולי תביאו את זה.
‏זה מה שיש לאימא שלי!
‏זאת גרסה אחרת. היא קוראת לזה טאבו.
‏זאת כוס!
‏יש פה הרבה אנשים שאומרים, "מה זה טאבו?"
‏בעיקר אלה שהם לא פיליפינים. ‏אני אגיד לכם מה זה טאבו.
‏טאבו יכול להיות כל דבר.
‏ספל קפה עם ידית שבורה,
‏מכל ריק של מרגרינה.
‏או הדבר האהוב על אימא שלי, ‏כוס ענקית של "ביג גאלפ".
‏"כי נכנסים בה 1,300 מ"ל מים, ג'וזף.
‏אני יכולה ממש לנקות אותו, מה?"
‏והטאבו של אימא שלי נמצא באותו מקום
‏שבו הוא היה מהיום שבו היא עברה ‏למדינה הזאת,
‏בין המקלחת לאסלה.
‏האזור הקטן הזה נקרא נתיב הטאבו.
‏ושם נמצאת הכוס המיוחדת של אימא שלי.
‏ואני יודע שיש פה הרבה חבר'ה ‏לא פיליפינים שאומרים,
‏"למה אתה מספר לנו את זה, ג'ו קוי?"
‏אני אגיד לכם למה.
‏נגיד שאתם מתחילים לצאת עם פיליפינית ‏והדברים מתקדמים יפה.
‏אתם שוכבים לילה אחד ונשארים לישון אצלה,
‏אתם קמים בבוקר,
‏מצחצחים שיניים ואומרים, "אני צריך כוס."
‏אל תשתמשו בכוס הזאת.
‏הכוס הזאת לא לפה שלכם.
‏הוריי התגרשו כשהייתי בן 11-10.
‏אנחנו ארבעה: רוברט, רווינה, ג'מה ואני.
‏אימא שלי השיגה כל מה שהיא הייתה צריכה.
‏היא הייתה האימא והאבא. תמיד אמרתי את זה.
‏לא משנה מה היא ביקשה, השגת לה את זה.
‏אתה לא מפקפק בה. אתה משיג את זה.
‏ומקשיבים לאימא שלנו.
‏זה העניין, לא משנה מה היא מבקשת.
‏לפעמים אימא שלי הייתה נכנסת לשירותים
‏ושוכחת למלא את הטאבו שלה.
‏וכמובן, הכי צעיר צריך למלא אותו.
‏זה תמיד…
‏זה תמיד קרה כשהיו חברים בבית.
‏שיחקתי עם החברים שלי בסלון
‏ופתאום שמעתי, "ג'וזף!
‏ג'וזף!"
‏ואני יודע לפי האקוסטיקה
‏שאימא שלי שכחה למלא את הטאבו שלה.
‏"ג'וזף!
‏ג'וזף!"
‏חבר שלי היה ניגש אליי, ‏"למה אתה מתעלם מאימא שלך?"
‏והייתי כזה, "אתה לא רוצה לדעת מה היא רוצה.
‏עכשיו תשתוק."
‏"ג'וזף, אני שומעת אותך!"
‏"פאק!"
‏הייתי הולך במסדרון כל כך לאט,
‏פותח את דלת השירותים ורואה אותה,
‏יושבת שם עם הטאבו שלה.
‏"למה התעכבת?
‏הוא כבר התייבש לגמרי.
‏תמלא לי אותו!" "אלוהים!"
‏כעסתי כל כך. "אלוהים!
‏אני מבוגר מדי בשביל זה, אימא. ‏אני לא אמור לראות את זה!
‏אני מבוגר מדי, אימא!"
‏אימא שלי הייתה כזה, "לראות מה?
‏ג'וזף.
‏תסתובב.
‏תסתובב. לראות מה?
‏את זה?
‏היית גר פה.
‏זה היה הבית הקודם שלך, ‏לפני שעברת לבית הזה.
‏עכשיו תעזור לי לנקות את הבית הקודם שלך!"
‏"אלוהים!"
‏הייתי ממלא את הכוס במים קפואים
‏ורץ במסדרון.
‏אימא שלי הייתה צורחת…
‏"הם קפואים!
‏אתה תגרום לכוס שלי לדלקת ריאות!"
‏חבר שלי כזה, ‏"גרמת לכוס של אימא שלך לדלקת ריאות?"
‏תחשבו על זה. זה די מגניב.
‏זה מה שאני אוהב בקומדיה.
‏אני יכול לספר לכם על התרבות שלי,
‏ואתם יכולים להזדהות עם זה או לא. זה בסדר.
‏לפחות אתם זוכים לשמוע את סיפור חיי, ‏וכזה, "איזה קטע…"
‏שמתם לב שאנחנו הפיליפינים אוהבים שחורים?
‏אנחנו אוהבים את התרבות השחורה.
‏אתם לא חייבים להסביר לנו שום דבר.
‏אנחנו פשוט מבינים. כאילו אנחנו אותו הדבר.
‏האוכל… ראיתם את האוכל שלנו? ‏זה כמו אוכל נשמה!
‏יש כל כך הרבה נשמה. הם שרים. זה מטורף.
‏נראה לי שזה הגן הספרדי שלנו.
‏הגן הספרדי שלנו. זאת הסיבה.
‏ואתם יודעים שיש מקסיקנים…
‏אתם יודעים שיש מקסיקנים…
‏מכל הלטינים, המקסיקנים ממש…
‏הם אנשים גאים, אבל…
‏אבל הם מזדהים עם פיליפינים כל כך
‏בגלל הדם הספרדי הזה שלנו.
‏ולכן הם באים למופעים שלי, כי הם מזדהים.
‏הם כזה, "מה נסגר? הם בדיוק כמונו."
‏והם פה. ככה יודעים שיש פה מקסיקנים.
‏ברגע שאני אומר "מקסיקנים…"
‏הם מתחילים לשרוק.
‏ואז יודעים שיש פה מקסיקנים.
‏כי אף אחד לא שורק טוב יותר ממקסיקנים.
‏תעצמו את העיניים. זה כמו בפארק צפרות.
‏איזה יופי!
‏אף אחד לא שורק ככה.
‏כל אחד ייחודי.
‏הילדים שלהם מכירים את השריקה הזאת.
‏הם יכולים לאבד את הילדים בקניון ולשרוק.
‏"פאפא? פאפא!
‏פאפא!
‏פאפא!"
‏אני רק רוצה שתדעו, מקסיקנים,
‏שאנחנו דומים עד כדי כך.
‏כשהספרדים עזבו את הפיליפינים, ‏השארתם שם הכול.
‏לכן אנחנו אותו הדבר. מבינים?
‏לכן אנחנו מתנהגים אותו הדבר. ‏השארנו הכול שם. זו אותה תרבות.
‏הם עושים הכול. ‏אתם עובדים קשה, אנחנו עובדים קשה.
‏פייסטה? פייסטה.
‏מריאצ'י? קריוקי. אותו דבר.
‏אף אחד לא באמת רוצה לשמוע את זה.
‏אבל אפילו המילים שלנו אותו הדבר,
‏כי כשעזבתם, השארתם שם את המילים שלכם,
‏ולקחנו אותן.
‏השארתם אותן שם, אז אנחנו לקחנו אותן.
‏אבל שינינו את זה.
‏הפכנו את הקללות שלכם לקינוחים.
‏אז תדעו את זה. ‏אני רוצה שכל מקסיקני ידע את זה.
‏אם עובד איתכם פיליפיני,
‏תדעו שהפכנו את הקללות שלכם לקינוחים.
‏אז אל תתעצבנו אם הפיליפינית הקטנה ההיא
‏באה לעבודה יום אחד ונכנסת לחדר המנוחה
‏עם מגש של קינוחים וניגשת אליכם ואומרת,
‏"שים את זה בפה, פוטו."
‏אל תתעצבנו. "איך לעזאזל קראת לי?"
‏כי אני מבין את זה. ‏בשפה שלכם "פוטו" זה אפס,
‏אבל בשפה שלנו
‏זה קינוח טעים עם קוקוס מלמעלה,
‏והיא רק רוצה שתשים אותו בפה,
‏"פוטו".
‏אני מוכר פוטוס בכניסה.
‏זה דוכן המרצ'נדייז הכי מטורף!
‏מכשירי סיפאפ וטאבואים!
‏זה בעיקרון כל הכוסות ‏ובקבוקי המים הריקים שאתם לא משתמשים בהם.
‏אנחנו ננקה אותם ואחתום עליהם.
‏חלקכם תיסעו הביתה הערב.
‏תסתכלו על האישה ותגידו, ‏"אולי כדאי שנקנה טאבו."
‏ואני לא אומר שזה מלוכלך. ‏זה לא מה שאני אומר.
‏אבל לפעמים, נשים, כשאתן הולכות לשירותים,
‏במיוחד הערב, זה ערב דייט בשביל חלקכן,
‏ובערב הדייט אתן רצות לשירותים רגע
‏ולא רוצות לפספס את המופע,
‏אז אתן רצות בחזרה כמה שיותר מהר, ‏אבל אתן משתינות,
‏אז אתן ממהרות, וזה הקטע אצל נשים, ‏כשאתן משתינות ומנגבות,
‏תמיד חשבתי שהנרתיק עדין ופגיע.
‏אבל נשים לא שמות…
‏הן לא שמות זין על…
‏הן מנגבות את זה כאילו הן משמנות ‏כפפת בייסבול.
‏כאילו, "תתייבש כבר, כוס! קדימה!"
‏ואז אתן רצות חזרה לכיסא. "פספסתי משהו?"
‏"לא, לא פספסת כלום." "טוב, יופי."
‏ואז שאר הערב עובר מצוין ואתן מגיעות הביתה.
‏דברים מתקדמים יפה.
‏אבל שכחתן מה עשיתן, כמה אגרסיביות הייתן.
‏והרבה מכן משאירות שם הפתעות קטנטנות.
‏מה?
‏באמת! אל תשחקו אותה ‏כאילו אתן לא יודעות. קטנטנות…
‏חתיכות קטנטנות של נייר טואלט.
‏הפתעות כיפיות קטנטנות.
‏"חול מנושים".
‏וזה שם. שכחתן!
‏ועכשיו הוא יורד לך והוא עושה ככה.
‏ואת כזה, "מה יש?" והוא כזה, "כלום."
‏כי אנחנו אף פעם לא אומרים כלום.
‏אנחנו אף פעם לא אומרים כלום. ‏אנחנו אוהבים אתכן עד כדי כך.
‏עד כדי כך הגבר שלכן אוהב אתכן.
‏אנחנו נאכל את נייר הטואלט המזוין הזה.
‏לא אכפת לנו.
‏נאכל את החרא הזה. נאכל אותו.
‏לקח לנו שבועיים לרדת לכן.
‏נראה לכן שנהרוס את זה בגלל עיסת נייר קטנה?
‏תאכלו את החרא הזה! ‏חלקם גדולים ואנחנו לועסים אותם…
‏יורקים את זה כאילו… כולנו.
‏כל גבר פה יודע על מה אני מדבר.
‏אתה אוכל את זה, אתה אוכל את זה…
‏דילן! דילן אוכל גליל שלם של נייר טואלט.
‏מועך את הנייר בכיף.
‏אני לא אומר שזה מגעיל. זה בסדר.
‏אני לא אומר שאתן לא בסדר. זה בסדר!
‏אנחנו אוכלים את זה! זה שם. שיהיה!
‏לא כמוכן. מה אתן עושות לנו?
‏הן גורמות לנו להרגיש מוזרים.
‏אתן גורמות לנו להרגיש כל כך מוזרים. ‏חתיכת מוך אחת קטנה.
‏חתיכת מוך אחת קטנה על הקצה
‏והלכה המציצה.
‏חארות!
‏אתן רואות את זה, כאילו, "מה נסגר?
‏תמצוץ לעצמך את הזין. אני לא יכולה.
‏אני לא יכולה."
‏הבן שלי מסודר.
‏הוא לא צריך למלא טאבו לאימא שלו.
‏עכשיו יש בידה.
‏לבן שלי יש בידה. בידה מגניב.
‏משתינים בלילה, נפתח מכסה, נדלקים אורות.
‏"תשתינו פה", הוא אומר את זה. ‏"קדימה, תשתינו." הוא מדבר.
‏"היי, גבר. מה קורה? ‏בוא הנה. תשתין לי בפה."
‏זה הדבר המגניב בדור הזה.
‏יש להם הכול. יש להם כל מה שהם צריכים.
‏הם לא צריכים לדאוג לגבי החרא שאנחנו עברנו.
‏זין. הם מסודרים.
‏ריחמתי על אימא שלי. ‏אני לא יודע איך היא עשתה את זה.
‏יש לי כל הכלים להשגיח על הבן שלי.
‏הלוואי… אם זה היה לאימא שלי, אלוהים.
‏אם לא הייתי בא הביתה
‏כשאימא שלי אמרה לי, היא הייתה מתחרפנת.
‏"תחזור הביתה בעשר. בבקשה, ג'וזף. ‏תחזור הביתה בעשר."
‏אחת עשרה וחצי. "אלוהים!
‏אלוהים! איפה הוא?
‏מישהו חטף את ג'וזף שוב!
‏מישהו חטף את ג'וזף שוב",
‏זאת אומרת שנחטפתי קודם.
‏בחיים לא נחטפתי.
‏עם הבן שלי? אפליקציית "מצא את הבן שלי".
‏אני לוחץ על כפתור. ‏אם הוא לא עונה לי להודעה…
‏אני שולח לו חמש הודעות. ‏"היי, איפה אתה?" לא עונה.
‏"היי, תענה לטלפון." לא עונה.
‏"היי, איפה אתה?"
‏אני לוחץ על "מצא את הבן שלי" ואימוג'י קטן
‏של הבן שלי מול סבן אילבן ככה.
‏ואני יכול ללכת לישון.
‏מדהים מה שיש לילדים האלה.
‏וצריך להגיד להם כמה טוב להם.
‏הם יכולים להוריד סרט בפחות מחמש דקות.
‏פחות מזה. דקה!
‏ב-4K, הם יכולים לראות סרט.
‏צריך להגיד להם כמה קשה היה לנו,
‏מה היינו צריכים לעשות בשביל הסרט החדש.
‏"סרטים חדשים ביום שלישי" בבלוקבאסטר,
‏כשהבטיחו לך 100 עותקים של "פארק היורה"
‏והגעת מוקדם ורצת לקיר התצוגה
‏והפכת כל עטיפה והיה כתוב,
‏"אזל המלאי."
‏"פאק!"
‏ואז רצת לדלפק.
‏"מישהו החזיר את 'פארק היורה'?"
‏והוא כזה, "לא, אבל יש כמה ‏שיגיעו בעוד שעתיים."
‏"אני אחכה." ועמדת ליד הדלפק
‏והסתכלת מהחלון ‏שבו מחזירים את הסרטים כמו חננה,
‏בתצפית.
‏ואז ראית אנשים מכניסים עטיפות
‏והיית מנסה לקרוא אותן ממש מהר.
‏ראית אחת נכנסת, היו שם ג'יי ויו.
‏היית כזה, "נראה לי שזה…
‏אדוני, נראה לי ‏שהוא החזיר את 'פארק היורה'!
‏ראיתי ג'יי ויו. אני די בטוח ‏שזה היה 'פארק היורה'!
‏אני פה כבר ארבע שעות. בבקשה."
‏והבחור כזה, "בבקשה, חבר."
‏ואתה כזה, "תודה רבה. יש!"
‏ואז אתה מסתכל על זה, ‏"ג'ומנג'י? אני לא רוצה את זה!"
‏הילד מסודר.
‏אני שותה בקבוקים…
‏אני שותה את המים האלה בבקבוק,
‏וזה התחיל… 9.5 פי-אייץ'
‏זה מה שהבן שלי שכנע אותי לשתות.
‏זה הדור שלי. עד כדי כך טוב להם.
‏אני משלם חמישה דולר לבקבוק. ‏מה לעזאזל אני עושה?
‏כי יום אחד הבן שלי חזר הביתה מבית הספר.
‏הוא היה בכיתה דל"ת.
‏לא יודע באיזו כיתה. הוא היה…
‏הוא היה ממש צעיר, ‏והוא חזר עם פתק מהמורה שבו היה כתוב,
‏"תוכלו בבקשה לארוז בקבוקי מים לבן שלכם?
‏שלושה בקבוקים, אם לא אכפת לכם,
‏כי אנחנו סוגרים את הברזיות."
‏הייתי כזה, "מה?" אמרו, "עדיף 9.5 פי-אייץ'.
‏תנו להם מים בריאים."
‏אמרתי, "ג'ו, מה זה מים 9.5 פי-אייץ'?"
‏הוא אמר, "רוצים שנשתה מים 9.5 פי-אייץ'.
‏אלה מים בריאים יותר בשבילנו. זה ממש בריא."
‏"מה הפי-אייץ' מייצג, ג'ו?" ‏הוא אמר, "הידרציה מושלמת."
‏אמרתי, "מה?"
‏המזדיין הזה בכלל לא יודע מה זה. ‏שנינו לא יודעים.
‏אמרתי, "למה סוגרים את הברזיות, ג'ו? ‏מה הקטע?"
‏הוא אמר, "יש פלואוריד במים,
‏וזה לא בריא,
‏אז סוגרים את כל הברזיות,
‏כי יש פלואוריד במים."
‏אמרתי, "ג'ו, אתה לא מצחצח שיניים.
‏אתה צריך לשתות את כל המים."
‏פלואוריד בים!
‏סוגרים את כל הברזיות בבית הספר.
‏סוגרים אותן!
‏נאלצתי להתחיל לקנות בקבוקי מים לילדים.
‏מה נסגר? אנחנו שתינו מהברזייה.
‏נראה לי שיצאתי בסדר. נראה לי.
‏כמו הרבה מאיתנו.
‏נהנינו מרגע הברזייה. זוכרים את זה?
‏בדקה שכל כיתה הייתה צריכה לצאת?
‏כל כיתה הייתה צריכה לצאת
‏ועמדו בתור מול הברזייה,
‏וכל ילד קיבל עשר שניות ‏לשתות כמה מים שהוא יכול.
‏וכל שאר הילדים היו סופרים.
‏"עשרים ואחת, עשרים ושתיים,
‏עשרים ושלוש, עשרים וארבע…"
‏והפה של הילד כזה…
‏"עשרים וארבע, עשרים וחמש, עשרים ושש…
‏עשרים ושבע, עשרים ושמונה…"
‏הילד הזה נאבק.
‏כי השרברב שהתקין את הברזייה
‏עשה שלחץ המים יהיה כל כך נמוך,
‏שהם בקושי יוצאים מהפטמה.
‏והוא פשוט מצץ וליקק את זה.
‏כמה זה היה בריא?
‏מוצץ…
‏ומה היה הלכלוך הירוק הזה?
‏מה זה היה, לעזאזל? קוביד-14?
‏הילדים האלה לא יודעים מה זה צינור!
‏הם לא יודעים מה זה צינור. ‏אלה היו בקבוקי המים שלנו.
‏נסעת חמש שעות.
‏הסתכלת על החבר שלך. "אתם צמאים?" "כן!"
‏והגעתם לאיזשהו בית,
‏כל בית שיש בו צינור בחצר הקדמית.
‏זה היה קהילתי. ‏כל אחד היה יכול להשתמש בחרא הזה.
‏רכוש ציבורי!
‏וברחת. אנחנו ברחנו. כולנו ברחנו.
‏מי יתפוס את הצינור קודם? ‏"תפסתי אותו קודם!"
‏הילד הזה חשב שהוא ניצח, אבל לא.
‏כי אין לו מושג שיש מים באמצע הצינור
‏והם רתחו ל-200 מעלות.
‏עכשיו הוא הולך למלא את הפה שלו בלבה. ‏"תפתח את זה!"
‏הילדים האלה לא יודעים מה זה צינור.
‏הם לא יודעים מה זה צינור!
‏שאלתי את הבן שלי, "ג'ו, יודע מה זה צינור?"
‏הוא כזה, "מה שאתה נותן ‏לכלבות במועדון, אבא?" אני כזה, "ג'ו…"
‏כל כך טוב להם.
‏אבל אני אוהב את זה. אני אגיד לכם משהו.
‏אני אוהב את העידן הדיגיטלי הזה ‏שבו אנחנו חיים, הדברים שיש לנו.
‏אני אוהב את זה.
‏קל יותר לגדל ילד.
‏אימא שלו ואני גרושים הרבה זמן,
‏אבל אנחנו קרובים, ‏ואנחנו הורים מצוינים בזכות הכלים האלה.
‏מבינים? בזכות פייסטיים,
‏בזכות אפליקציות מצלמה וכולי, ‏אנחנו יכולים לשים עליו עין.
‏ואנחנו משתפים פעולה. אני מת על זה!
‏היא גרה ברחוב שלי.
‏היא מכירה את הסיסמאות לבית שלי.
‏יש לה… כל מה שאני צריך, אם היא ישנה אצלי ‏ואני בדרכים, אני יכול לדבר איתה בפייסטיים
‏והיא הולכת לטפל בכל מה שאני צריך.
‏זה המצב הכי טוב. אני מת על זה.
‏אבל זה העניין.
‏לא משנה כמה כלים יש לנו, ‏בני נוער הם בני נוער.
‏הוא עושה את אותם דברים דפוקים ‏שאני עשיתי בילדות.
‏ולא אכפת לו!
‏הוא חושב שהוא יכול לעשות מה שבא לו. ‏אני לא מבין איך.
‏הוא יודע שיש לי מלא מצלמות. ‏זה לא מעניין אותו!
‏דוגמה מושלמת. נסעתי לקונטיקט.
‏זה היה כשהוא היה בן 15.
‏נסעתי לקונטיקט ואמרתי לבן שלי,
‏"ג'ו, תקשיב. אני נוסע לקונטיקט, בסדר?
‏ואם תעשה מסיבה, אני אדע.
‏אז אל תעשה מסיבה."
‏והבן שלי אמר, "אבא, אני לא אעשה מסיבה."
‏אמרתי, "ג'ו, תקשיב לי. ‏אל תעשה מסיבה, טוב? אל תעשה את זה."
‏הוא אמר, "אבא, אני לא אעשה מסיבה.
‏אני מבטיח. לא אזמין אף אחד.
‏אמרתי, "תקשיב לי עד הסוף. ‏אם תעשה מסיבה, ג'ו,
‏ואחד החברים שלך יקפוץ לבריכה
‏וישבור את המפרקת,
‏יתבעו אותי,
‏וכל מה שעבדתי כל כך קשה בשבילו
‏כדי לתת לך כשאלך לעולמי
‏ילך לדייב הטמבל,
‏כי הוא קפץ למים הרדודים בשתיים לפנות בוקר
‏כשהאורות כבויים.
‏אתה רוצה לתת הכול לדייב הטמבל?"
‏הוא אמר, "לא, אבא! אל תדאג."
‏אמרתי, "תבטיח לי." "אני מבטיח."
‏נסעתי לקונטיקט.
‏בחמש לפנות בוקר שעון קונטיקט,
‏שזה שתיים לפנות בוקר בלוס אנג'לס,
‏לזה אני מתעורר.
‏זו אפליקציית המצלמה שלי. פתחתי אותה.
‏ילדים הולכים מהבית לבריכה.
‏"חתיכת חרא!
‏אתה חתיכת חרא!
‏פאק! שקרן!
‏כמה ילדים מזוינים?
‏פאק!"
‏הילד האחרון שחלף על פני המצלמה ‏היה הבן שלי.
‏ככה הוא חלף על פני המצלמה.
‏התקשרתי לאימא שלו בפייסטיים.
‏"הלו? את לא תאמיני מה הבן שלך עושה."
‏"אלוהים. מה הוא עושה?"
‏"הוא עושה מסיבה."
‏"מה? הוא אמר שהוא ישן."
‏"הוא לא ישן. ‏הוא עושה מסיבה וקופצים לבריכה."
‏"מה לעזאזל?" "אני יודע! מה לעזאזל, נכון?
‏ואת יודעת מה אמרתי לו?" "מה אמרת לו?"
‏"אמרתי לו שאם ילד יקפוץ לבריכה,
‏הוא ישבור את המפרקת ויתבעו אותי."
‏"כן, אני יודעת!" "וכשיתבעו אותי…"
‏"מה? מה עם זה? ‏אם יתבעו אותי, לא תקבל כסף."
‏היא אמרה, "מה נסגר?" אמרתי, "מה נסגר?"
‏היא אמרה, "קדימה!" אמרתי, "קדימה, לעזאזל!"
‏אז נכנסנו למכונית שלה.
‏היא הושיבה אותי בצד של הנוסע.
‏"הבן שלך חתיכת חרא." "אני יודע!"
‏אני מושיט יד לחגורה.
‏אנחנו מגיעים לשביל הגישה, כל האורות כבים.
‏כל הילדים הולכים. היא ניגשת לדלת הכניסה.
‏"תפתח את הדלת!
‏ג'ו! תפתח את הדלת!"
‏הוא פותח את הדלת. ‏הוא משחק אותה כאילו הוא התעורר בדיוק.
‏"אנחנו יודעים שלא ישנת. ‏חוץ מזה, הרגליים שלך רטובות.
‏אני לא מאמינה שעשית מסיבה.
‏אבא שלך כל כך כועס."
‏"על מה את מדברת?"
‏"אבא שלך רותח מזעם."
‏"מה זאת אומרת, אבא כועס?"
‏"אבא שלך כועס."
‏הטלפון עדיין היה מחובר לבלוטות'.
‏צעקתי על המושב הקדמי במשך רבע שעה.
‏זה הספיישל הרביעי שלי בנטפליקס.
‏אבל אני אגיד לכם,
‏אלה יחסי אהבה-שנאה עם נטפליקס.
‏אני מת עליהם, זה הרביעי שלי.
‏אבל את הראשון לא נתנו לי.
‏והם פה! כל הבכירים פה. אני רואה אתכם.
‏ואני מת עליהם בגלל זה.
‏אבל הם לא ידעו שקורצתי מחומר אחר.
‏אם תגידו לי לא,
‏אראה לכם למה אתם צריכים להגיד כן.
‏אז כשאתם צופים ב"הופעה חיה בסיאטל",
‏רק תדעו שנטפליקס סירבו לי כמה פעמים
‏והייתי צריך לממן את זה בעצמי.
‏שילמתי על זה. על הכול.
‏כל הקופה. כל מה שחסכתי מ-1989
‏הושקע לספיישל הזה.
‏מרושש!
‏למעלה בחדר האומנים בוכה לסוכן ולמנהל שלי.
‏"זה דפוק!"
‏הבן שלי ישן על הספה.
‏"זה דפוק! למה אני צריך ‏לשלם על הספיישל שלי?
‏אלה שמחממים אותי קיבלו ספיישל.
‏אני לא מקבל ספיישל מזוין?"
‏והסוכן והמנהל שלי אמרו, ‏"תן בראש. אנחנו נטפל בעסקים.
‏פשוט תעלה לבמה ‏ותעשה מה שאתה עושה הכי טוב." הייתי כזה…
‏"קבלו לבמה את ג'ו קוי!" ‏ויצאתי כאילו לא בכיתי.
‏"היי לכולם."
‏לא רק שהם אמרו לי לא,
‏אבל כשהם גילו שאני מצלם את זה,
‏הם התקשרו לסוכן ולמנהל שלי ‏בערך יומיים קודם
‏ואמרו, "היי, שמענו שג'ו קוי ‏מצלם את הפסיישל שלו.
‏אנחנו רק רוצים שתדעו ‏שאנחנו באמת לא רוצים את זה."
‏מה נסגר?
‏הם באמת אמרו את זה!
‏זה סוג הלחץ… כאילו, מה?
‏הרשת היחידה שאני רוצה שתשלם על הספיישל הזה
‏אומרת לי עכשיו, "אנחנו לא רוצים את זה."
‏עדיין לא צילמתי אותו אפילו.
‏רק הבאתי את כל המצלמות האלה!
‏זה לא עצר בעדי. בכל זאת עושים את זה.
‏גם אם מתרוששים. לא משנה מה המכשול.
‏אני מצטער שהפכתי את זה להרצאה של טד.
‏אני לא רוצה לשבת פה ‏ולדבר על הכוס של אימא שלי רבע שעה
‏ואז לעורר בכם מוטיבציה.
‏אני רק אומר, ‏לפעמים צריך לשמוע על מאבק להצלחה.
‏על כל סיפור הצלחה יש הרבה מאבק.
‏ושאף אחד לא יחרבן לכם על החלומות!
‏לא אומר שנטפליקס חרבנו על החלומות שלי, ‏אבל זה החלום שלי ואתם לא תסרבו לי.
‏עמדתי להתאבד על זה.
‏הייתי מרושש כשצילמתי את החרא הזה.
‏בחרתי קטעים בעצמי, ערכתי בעצמי.
‏נהייתי עורך, מפיק. ‏עשיתי את כל זה. חבשתי את כל הכובעים.
‏ואז סידרתי את זה והבאתי את זה לנטפליקס.
‏אמרתי, "אני יודע שאמרתם לי לא,
‏אבל אתם יכולים בבקשה ‏להסתכל על זה עוד פעם אחת?"
‏הנחתי את הדבר הזה על השולחן שלהם.
‏הם התקשרו אליי אחרי שעה, ‏"אל תבדוק עוד אפשרויות. אנחנו מעוניינים."
‏זה הסיפור.
‏אני יודע שאנחנו חיים בתקופה קשה עכשיו.
‏ואני יודע שכולנו שומעים את אותו הדבר,
‏"זה לא הוגן לכולם
‏ורבים מכם אומרים, "זין. מספיק.
‏זו 2022.
‏די. זה תירוץ עלוב." לא, זה לא!
‏לא כולם מקבלים את אותם תנאים כמונו.
‏לא שומעים את כולנו.
‏לא כולנו מקבלים תנאים הוגנים.
‏חלקנו צריכים להתאמץ קצת יותר,
‏וצריך להיות מודעים לזה.
‏רק תדעו את זה. זה לא קל לכולנו.
‏יש פה הרבה קולות שצריך להשמיע,
‏ואנחנו לא מקבלים הזדמנות כמוכם לפעמים.
‏אז תבינו את זה. זה לא קל לכולנו.
‏ואני אספר לכם סיפור אחד,
‏כי זה נועד לקדם את "הופעה חיה בסיאטל".
‏אספר לכם כמה היה לי קשה.
‏וזה קרה ב-2016, לא מזמן.
‏אבל זה הסיפור שאני רוצה ‏לספר לכם על "הופעה חיה בסיאטל".
‏צירפו אותי למופע כדי שאעזור לקדם אותו,
‏ולא אגיד לכם איך קוראים לו.
‏שלחתי את הקטע,
‏וזאת ההערה שקיבלתי על הקטע.
‏תקשיבו עד הסוף.
‏ההערה הייתה, ‏"אנחנו אוהבים את הקטע, מר קוי,
‏אבל אתה יכול להוריד את הבדיחה עם המבטא?"
‏ולא הבנתי את זה.
‏קצת הופתעתי. הייתי כזה, "מה נסגר?
‏אתם מתכוונים לבדיחה על אימא שלי?
‏כי הבדיחה היא לא המבטא שלה.
‏הבדיחה היא על אימא שמתנהגת כמו אימא.
‏היא מדברת אנגלית. היא חיה באמריקה
‏והיא צופה במופע שלכם,
‏אבל אתם לא רוצים ‏שישמעו את הקול שלה במופע הזה?"
‏הופתעתי. זה קרה ב-2016.
‏אז זה קרה.
‏וכל מה שרציתי לדעת… זה מה שאמרתי לעצמי.
‏ג'ף פוקסוורתי קיבל את אותה הערה?
‏ואני לא יורד על ג'ף פוקסוורתי. ‏אני אוהב את ג'ף פוקסוורתי!
‏אבל הוא קיבל את אותה הערה? כי יש לו מבט.
‏הוא אמריקני. הוא מדבר אנגלית.
‏אבל אני לא יודע מה ההבדל ‏בין ג'ף פוקסוורתי שאומר,
‏"היי, מה אתם רוצים לארוחת בוקר?"
‏לאימא שלי שאומרת, ‏"היי, מה אתם רוצים לארוחת בוקר?"
‏אני לא שומע שום דבר שונה, ‏אבל גזענות מערכתית,
‏וזה מה שאני אומר!
‏לא כולנו מקבלים את אותו…
‏לא כולנו מקבלים את ה…
‏אני רק אומר, לא כולנו ‏מקבלים את אותם תנאים.
‏אז תדעו את זה.
‏יש פה הרבה קולות שצריכים להישמע.
‏הרבה. אנחנו הרבה.
‏ואני שמח שעשיתי את זה,
‏כי אחר כך קיבלתי את הספיישל הבא.
‏קיבלתי את "בלי שום התראה".
‏"לאן אתה רוצה לנסוע?" ‏"אני רוצה לנסוע להוואי.
‏אני רוצה להראות עוד עלינו הפיליפינים ‏ותרבויות אחרות."
‏"לאן אתה רוצה לנסוע בשלישי?"
‏"תנו לי לנסוע לפיליפינים."
‏זה אפילו לא היה ספיישל.
‏"אני רק רוצה לתרום שעה,
‏שעה של זמן שידור, ‏שמוקדשת לתרבות של אימא שלי.
‏אני מדבר על זה ומתבדח ומשתעשע בזה,
‏אבל עכשיו תנו לי להראות לעולם ‏איך פיליפינים נראים,
‏מה פיליפינים אוכלים,
‏איך המדינה נראית."
‏רציתי לתת לפיליפינים הזדמנות,
‏כי ידעתי כמה קשה היה לי להיכנס בדלת,
‏אז עכשיו אני אעשה את זה.
‏אני אעזור לפיליפינים שחיים בפיליפינים ‏לקבל קצת אור זרקורים,
‏אני אעזור לפיליפינים שחיים באמריקה
‏לנסוע לפיליפינים ולהראות את הכישרון שלהם.
‏זה כל מה שאני רוצה לעשות.
‏כי זה מה שפיליפינים עושים.
‏כשאחד נכנס בדלת,
‏אנחנו נותנים לכולם להיכנס בדלת.
‏תראו אותנו!
‏כולנו צוחקים מאותם דברים.
‏אם מכבים את האורות, כולנו באותו צבע.
‏אבל כשאנחנו מדליקים את האורות, ‏פתאום אנחנו מפרידים את עצמנו
‏וזאת בורות מחורבנת, אז תפסיקו.
‏זה הכול.
‏אני שמח שזכיתי לצלם את זה שם.
‏אני שמח שנסעתי לפיליפינים וצילמתי את זה.
‏אני שמח שזכיתי להקדיש שעה אחת,
‏ככה אנשים יכולים לראות ‏כמה האוכל והאנשים שלנו יפים,
‏ולראות שאנחנו מדברים אנגלית.
‏אתם יודעים שזה עוזר לתיירות?
‏אני נתקל בכל כך הרבה אנשים שאומרים,
‏"אנחנו נוסעים לאסיה לחופשה."
‏אני כזה, "סעו לפיליפינים."
‏"אני לא יודע. מה הקטע שם?"
‏אבל עכשיו הם יודעים!
‏הם רואים את השעה הזאת ואומרים, ‏"פאק, אולי כדאי לנו לנסוע.
‏איזה קטע, מדברים שם אנגלית? בואו ניסע!"
‏אתם יודעים כמה מגניב לנסוע לפיליפינים?
‏אתם יכולים ללכת לאיבוד בפיליפינים ‏ומישהו יעזור.
‏אתם יכולים לגעת לכל אחד בכתף
‏וידברו איתכם באנגלית ויכוונו אתכם.
‏אם תיסעו לקוריאה ותלכו שם לאיבוד, נחשו מה?
‏אתם אבודים בקוריאה!
‏אתם תסתובבו שעה ותחפשו סטארבאקס
‏ותגיעו לצפון קוריאה.
‏מגיע לכם!
‏הייתם צריכים לנסוע לפיליפינים!
‏אם תלכו לאיבוד בפיליפינים ותחפשו סטארבאקס,
‏תוכלו לגעת לכל אחד בכתף, ‏"סליחה, אתה יודע איך להגיע לסטארבאקס?
‏אתה יודע איך מגיעים לסטארבאקס?"
‏מייד. "כן, אני יכול לקחת אותך ל…
‏אני מת על סטארבאקס! אלוהים!
‏אני הכי אוהב פראפוצ'ינו מוקה!
‏אני מת על סטארבאקס!"
‏ההנחיות יהיו מוזרות.
‏אין להם אבני קילומטר כמונו.
‏אין להם אותם רחובות. ‏אבל הם יעזרו לכם להגיע לשם.
‏יהיו ציוני דרך
‏וסוגים מסוימים של כבישים שיביאו אתכם לשם.
‏פשוט צריך לשים לב.
‏"תקשיב טוב, בסדר?
‏ככה תגיע לסטארבאקס.
‏מה שאני צריך שתעשה…
‏אני צריך שתלך בדרך העפר הזאת
‏בערך…
‏שלושה שירים.
‏תבחר איזשהו שיר, אבל שלושה גג.
‏בשיר השלישי תחפש משאית צהובה ‏עם שני גלגלים בלבד.
‏כשתראה את המשאית עם שני הגלגלים, ‏פנה שמאלה.
‏תלך בשביל הזה נגיד… אלוהים, נגיד…
‏אחת עשרה שניות,
‏ובערך בשנייה ה-11
‏כלב ירוץ מולך ממש מהר.
‏לך אחרי הכלב הזה. ‏הוא הולך לסטארבאקס כל הזמן."
‏אני חבר של טומי לי ממוטלי קרו.
‏אני לא יודע אם הוא פה, אבל… לא יודע.
‏אבל אספר לכם את הסיפור הזה.
‏אני מספר לכם את הסיפור הזה ‏כי כש"מרגיש בבית" יצא,
‏הספיישל שלי מהפיליפינים, הוא התקשר אליי,
‏וזה מה שטומי אמר לי. הוא אמר ככה,
‏"היי, אחי.
‏בדיוק ראיתי את 'מרגיש בבית'
‏ואני רוצה שתדע שזה היה חזק."
‏אל תשאלו אותי למה טומי לי ‏נשמע כמו קיאנו ריבס
‏מ"ההרפתקה המצוינת של ביל וטד."
‏ככה טומי מדבר, ואני אוהב את זה.
‏"היי, אחי.
‏אני רק רוצה שתדע שראיתי את 'מרגיש בבית'.
‏זה היה חזק."
‏אני כזה, "תודה, טומי." "כן, בכיף, ג'ו.
‏אבל רק רציתי…
‏אני רוצה לשאול אותך שאלה קצרה."
‏אני כזה, "מה, טומי?"
‏הוא כזה, "כשסיפרת את הבדיחות שלך,
‏היית צריך להגיד להם מתי לצחוק ‏או מתי למחוא כפיים?"
‏אמרתי, "לא, טומי. הם מדברים אנגלית שוטפת
‏בפיליפינים, והם אוהבים בידור אמריקני.
‏הם הבינו את כל הבדיחות." "אין מצב." "כן."
‏"זה חזק."
‏אמרתי, "טומי, מוטלי קרו ‏מופיעים ברחבי העולם יותר מ-45 שנה.
‏אף פעם לא נסעתם לפיליפינים?"
‏"אף פעם."
‏אמרתי, "למה לא?" "לא חשבתי שיבינו אותנו."
‏אמרתי, "טומי, לא רק שהם מבינים אתכם,
‏הם שרים את השירים שלכם יותר טוב מכם.
‏תשאל את ג'רני."
‏ואני יודע שיש פה אנשים שאומרים, "רגע.
‏סטיב פרי פיליפיני?"
‏סטיב פרי לא שר בג'רני יותר מ-40 שנה!
‏הסולן של ג'רני
‏הוא מלך קריוקי קטנטן בשם ארנל פינדה.
‏קטנטן! הוא נשמע מדהים.
‏אם מדברים על חלום.
‏אם מדברים על לרסק על מכשול שניצב בפניו.
‏זה הדיבור!
‏אם אתם רוצים מוטיבציה בחיים, ‏תעקבו אחרי ארנל פינדה.
‏הוא חי במדינת עולם שלישי ‏ורצה להיות כוכב רוקנרול.
‏אני לא רוצה לשמוע שאומרים,
‏"קשה פה. ההזדמנויות קשות פה."
‏תעקבו אחרי זה. תעקבו אחרי התוכנית הזאת.
‏אני לא אומר… אני יודע שקשה לכולנו,
‏אבל אני רק אומר שזה חתיכת סיפור מדהים.
‏אני רוצה ליצור סרט טלוויזיה.
‏אני רוצה ליצור סדרה בארבעה חלקים ‏ולמכור אותה לנטפליקס,
‏וחסר לכם שלא תקנו אותה הפעם!
‏כי אני אזכה באמי!
‏אני אזכה עליה באמי!
‏אני אזכה באמי.
‏ואני כבר יודע מה הסצנה שבזכותה אזכה באמי,
‏כי אני אכתוב אותה.
‏היא תהיה מעולה.
‏ארנל שר בטירוף במועדון קריוקי,
‏ואז אימא שלו נכנסת, "ארנל!
‏מה אתה עושה פה,
‏שר ורוקד ככה?
‏אתה צריך להיות בבית הספר לסיעוד!"
‏אבל אימא, אני לא רוצה להיות אח!
‏אני רוצה להיות כוכב רוקנרול!
‏אתה לא יכול להיות כוכב רוקנרול! ‏אתה פיליפיני!
‏יש אחים ואחיות במשפחה הזאת.
‏אף אחד לא כוכב רוקנרול!"
‏אבל אני היחיד שהתברך בקול יפה,
‏ואני רוצה להגשים את החלום שלי ‏ככוכב רוקנרול!"
‏"אתה לא יכול להיות כוכב רוקנרול!
‏אתה תהיה אח כמו כולנו במשפחה הזאת!"
‏"אני לא רוצה להיות אח!" "אתה תהיה אח!"
‏ואז אבא שלו נכנס.
‏"טוב, בסדר. מספיק עם המריבה הזאת.
‏סליחה על האיחור, ארנל.
‏נתתי למישהו הוראות הגעה לסטארבאקס.
‏מותק,
‏אם ארנל רוצה להיות כוכב רוקנרול, ‏אלוהים, תני לו להיות כוכב רוקנרול!
‏יש לנו מספיק אחיות במשפחה הזאת."
‏"אבל אני דואגת לו, אחרי שלא אהיה פה.
‏אולי לא מילאתי את התפקיד שלי כאימא,
‏כי לא כיוונתי את הבן שלי בכיוון הנכון.
‏עכשיו אין לו קצבאות או שום דבר אחר."
‏"תפסיקי. אלוהים.
‏תני לו להגשים את החלום שלו. יש לו קול יפה!
‏ואם יקרה לו משהו כשלא נהיה פה,
‏יש לנו המון אחיות במשפחה.
‏אז מה את אומרת, מותק?
‏תני לו להגשים את החלום. בחייך!"
‏"אתה צודק.
‏ארנל,
‏תגשים את החלום שלך ותהיה כוכב רוקנרול."
‏"תודה, אימא. תודה רבה."
‏"בבקשה.
‏אימא שלך ואני נותנים לך את ברכותינו.
‏עכשיו, ארנל, תגשים את החלום שלך."
‏תודה, אבא."
‏"על לא דבר, בן."
‏"עכשיו תעלה לבמה ותראה לנו מה אתה שווה."
‏"בסדר, אבא."
‏"ארנל!" "כן, אבא?"
‏"ארנל,
‏רק תבטיח לי דבר אחד ‏כשתנסה להגשים את החלום שלך."
‏"מה, אבא?"
‏"אל תפסיק להאמין."
‏זה אמי. תגידו שזה לא אמי.
‏זה אמי מדהים, ואני חייב לקבל אותו.
‏מה למדנו מהסיפור הזה?
‏דבר ראשון, תנסו להגשים את החלום,
‏לא משנה כמה זה קשה או מה המגבלות.
‏תכבשו הכול ותוכלו להצליח. זה סיפור יפהפה
‏אבל מצד שני,
‏איזה סיפור אהבה יפהפה בין ההורים,
‏שליבנו את העניינים.
‏זה הסוד למערכת יחסים מצוינת.
‏נלמד את זה, שאם מלבנים את העניינים, ‏הדברים יסתדרו.
‏אם מדברים, זה הסוד למערכת יחסים.
‏וזה עוד משהו שנלמד מהסרט המזדיין הזה.
‏תראו את כל מערכות היחסים שנגמרות ‏כי אף אחד לא מדבר!
‏אנשים שונאים לדבר,
‏וכשלא מדברים, מערכת יחסים נגמרת.
‏ואתם יודעים מי שונא לדבר? גברים.
‏כי נשים אוהבות לדבר.
‏פשוט תדברו!
‏ואם אתה לא רוצה לדבר איתה באותו רגע, ‏תדבר עם מישהו.
‏לא עם כולם.
‏אל תדבר עם החבר הכי טוב שלך. ‏גם זה יסיים את הקשר.
‏החבר הכי טוב שלך שנא אותה.
‏הוא חיכה שתיפרדו.
‏"אתה לא תאמין מה היא עשתה."
‏"אני כבר יודע. אתה לא צריך לספר לי כלום.
‏היא תמיד הייתה כזאת, אחי!"
‏איזו מין עצה זאת? ‏היא תמיד הייתה כזאת, אחי!"
‏"לא סיפרתי לך בכלל." "אתה לא צריך, אחי."
‏אל תקשיב לו. תתרחק ממנו.
‏לך למישהו שלא מכיר אותך או אותה.
‏לך לטיפול!
‏תשלם על זה! 110 דולר לשעה.
‏שהדוקטור יבין.
‏גם תיהנה מזה.
‏תיכנס לחדר.
‏כל גבר ייהנה מ-110 דולר. "קח.
‏תשמע מה הכלבה הזאת עשתה."
‏שעה שבה אתה רק מדבר.
‏ואז הדוקטור מסתכל על זה ואומר,
‏"בסדר, הסתכלתי על הכול ו… אתה טועה.
‏עכשיו לך הביתה ותתנצל."
‏"טוב. תודה."
‏זה מה שטיפול עושה.
‏לכן כשאנשים צוחקים על טיפול, אני מתעצבן.
‏אתם צריכים טיפול. כולנו צריכים טיפול.
‏אין בזה שום דבר רע. אל תתביישו בחרא הזה.
‏ואל תצחקו על מישהו ‏כשהוא אומר שהוא הולך לטיפול.
‏"הוא הולך לטיפול? הוא בטח משוגע!"
‏זה דפוק!
‏אף אחד לא משוגע כי הוא הולך לטיפול. ‏כולנו משוגעים!
‏כולנו פה פאקינג משוגעים.
‏אתה משוגע, את משוגעת…
‏כולנו פאקינג משוגעים! ‏אל תשחקו אותה לא משוגעים.
‏הלכתם פעם לבד ברחוב, ‏הסתכלתם לצד השני של הרחוב
‏וראיתם מישהו הולך לבד, מדבר לעצמו?
‏אתם אומרים לעצמכם,
‏"תראה את הבן זונה המשוגע הזה מדבר לעצמו."
‏עם מי לעזאזל אתה מדבר?
‏אתה הולך לבד
‏ואמרת לעצמך להסתכל על משהו ‏שאתה כבר מסתכל עליו!
‏חתיכת בן זונה משוגע!
‏תדברו! זאת הרגשה טובה! תטפלו בזה! תדברו!
‏אבל גברים שונאים את זה. נילחם עד הסוף.
‏"אתה מתכוון לדבר איתי או מה?"
‏"לא. את יודעת מה קרה. ‏את משחקת אותה כאילו את לא יודעת.
‏עכשיו את מנסה לגרום לי להגיד. ‏את יודעת מה עשית."
‏"לא, אני לא יודעת מה עשיתי. ‏לכן אני שואלת אותך!"
‏"אם את צריכה לשאול אותי, אז לא משנה.
‏כלום לא קרה.
‏כלום לא קרה!
‏אני פשוט כועס בלי סיבה!
‏פשוט בחרתי לכעוס!"
‏"אלוהים, אתה פאקינג משוגע.
‏אתה פאקינג משוגע!" "לא, את משוגעת!"
‏"לא, אתה משוגע. ‏אני מנסה לדבר איתך כמו למבוגר.
‏אם לא תגיד שום דבר, אני לא אדע.
‏אז תגיד לי, מה לעזאזל עשיתי?"
‏אם את לא יודעת אז לא משנה."
‏"רק תגיד לי משהו!"
‏"את מתכוונת להתנהג ככה?" "כן! תגיד לי!"
‏"אז את באמת רוצה לדעת?
‏את באמת רוצה לדעת מה לעזאזל קרה?"
‏"כן, אני רוצה לדעת." "את באמת רוצה לדעת?"
‏"כן, תגיד לי! תגיד לי, מותק. מה?
‏מה לעזאזל עשיתי? מה?"
‏כשהוא אמר שאני מוצץ זין של רוח רפאים ‏וכולם צחקו,
‏ואת לא אמרת כלום! ‏אני לא מוצץ זין של רוח רפאים, כלבה!
‏אני לא מוצץ זין של רוח רפאים, כלבה!"
‏אני אוהב אתכם. תודה רבה.
‏לוס אנג'לס, קליפורניה!
‏תעשו רעש עוד פעם בשביל ג'ו קוי!
‏אני חייב לחלוק את הרגע הזה ‏עם האחד והיחיד שלי כרגע, הבן שלי.
‏תביאו לפה את הבן שלי רגע.
‏גרנו בהמשך הרחוב כשעבדתי בנורדסטרום ראק.
‏הוא יד ימיני!
‏אני לא יכול…
‏תרגום כתוביות: דניאל שרמן