Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Los Angeles, jeste li spremni?
UŽIVO IZ
Dame i gospodo…
FORUMA U LOS ANGELESU
Jo Koy!
Uspjeli smo, Los Angeles!
Dugo sam ovo čekao.
U Forumu smo!
Napokon! Dvije godine!
Užas je jer samo ovo znam raditi,
stand up. A kad su mi to oduzeli,
došlo je do toga da sam pogledao sina i rekao:
Joe, ovo je sve što znam raditi!
Pogledao sam sina i rekao: Bit ćemo gladni.
Ali smijat ćemo se tome.
Bilo je grozno! Ali sad smo se vratili.
Svi se zabavljaju. Puno je!
Dvoje ljudi još nosi masku i to je u redu.
Vaš izbor i neću vam se rugati.
Nemojte me otkazati, molim vas!
To je samo moje mišljenje.
Ako ćete nositi masku večeras, dobro.
Ali mogli biste se večeras zaraziti.
JOKOY SMIJEŠNO JE SMIJEŠNO
Nitko ne drži razmak od dva metra.
Točno ste kraj te osobe. Smijat će se ovako…
Nosite je.
Mrzio sam tu prokletu masku.
Nemojte krivo shvatiti. Svi smo ih nosili, bojali smo se.
Prisjećat ću se jer sam bio zatvoren dvije jebene godine,
pa sada mogu samo o tome pričati.
Ali svi smo se bojali! Maska je bila sve što smo imali.
Svi se sjećamo trenutka dok smo gledali TV
i odjednom je voditelj vijesti rekao:
„Prijelomna vijest! Ljudi posvuda umiru!“
„Pogledajte snimke!“ I onda su pokazali nekog Azijca kako…
Pada na tlo. Onda dolaze dvojica u hazmat odijelima.
O, Bože!
„U nastavku ćemo reći što morate.“
Što, jebote?
Onda su se vratili. „Ovo morate učiniti:
nosite četvrtasti papir preko usta.
Trebalo bi biti OK.“ Ma nemoj? „Da.
I napunite hladnjake jer ne znamo koliko će ovo trajati.“
Što, jebote?
Napunio sam hladnjak za dva tjedna.
Mislio sam da će trajati toliko.
Puno tata je mislilo da će biti gotovo za dva tjedna!
To se sranje nastavilo dvije godine!
A kako moj sin jede, ostali smo bez hrane za četiri dana!
I mislim da govorim u ime svakog tate ovdje.
Osjećali smo se kao heroji kad smo ostali bez hrane.
Osjećali smo se kao heroji
jer je svaki tata rekao obitelji:
„Ja ću ići po hranu za obitelj.
Riskirat ću život da obitelji nabavim
makarone sa sirom
i maslac od kikirikija i pekmez u istoj staklenki.
Dajte mi masku.“
Nosili ste tu jebenu masku.
Svi smo ih nosili!
Ne znamo je li nas to štitilo.
Jedno što smo shvatili… Što sam ja shvatio.
Ne znam je li me štitila, ali ovo sam shvatio.
Kad sam stavio masku prvi put,
shvatio sam da mi smrdi dah.
Sranje!
Nikad ga nisam tako osjetio!
Mislim da govorim u ime mnogih ovdje.
To je prvi put kad smo osjetili vlastiti dah.
Neki od vas koji sada imate maske mislite:
„Mislim da znam o čemu priča.“ Da!
Sjećate se kad ste počeli?
Ja se sjećam. Bio sam u trgovini
i netko je bio kraj mene. Osjetio sam i pomislio:
Bože! Je li to… ?
Ovaj mamlaz ima karijes ili nešto!
Pozlilo mi je.
Pardon.
Vratio sam se do auta i osjetio isti smrad.
Pomislio sam: Sranje! To sam ja?
To sam ja?
Jebena maska. Mrzim tu masku!
Zapravo je volim jer sad čistim zube koncem.
A oni koji nose maske i idu ovako…
Znate što je to?
To je goveđi odrezak u vašem kutnjaku.
Morate ga izvaditi.
Umire.
Neću lagati. Prvi je mjesec bio najgori.
Svi smo se jednako ponašali. Bilo je zastrašujuće!
Sranje. Sjećate se prvog izlaska?
Niste htjeli biti u istom prolazu u trgovini s nekime.
Dva metra? Jebeš to! Dvadeset metara!
Uđete u prolaz i vidite da je još netko tamo.
„Pardon, može malo?
Molim vas. Dva metra.
Vi. Da, vi.
Molim vas.“
To je bio prvi mjesec. Svi smo se bojali.
Ne ponašajte se kao da niste!
Bolje vam je da niste kihnuli prvi mjesec.
Sjećate ga se? Bolje vam je da ne kihnete!
Sjećate se? Zadržavali ste kihanje…
„Ne!
Ne!“ Ovako izgledate ispod maske. „Ne!
Ne!“
Jer da kihnete, što bi se dogodilo?
„Superširitelj!
Ovaj je jebeni superširitelj!“
„Ne!
Moja cura ima mačke!
Alergičan sam na mačke!“
Oko jedanaestog mjeseca nas više nije bilo briga.
Jedanaesti mjesec.
Onda smo rekli: „Jebeš masku.“
Sjećate se toga? Samo biste šetali.
Ako ste morali kihnuti, učinili biste to ispod maske.
Obrisali biste šmrklje u masku.
„Jebeš masku!
Jebeš masku!
Nosim je 11 mjeseci, ima samo jednu vezicu.“
Ja više puta kihnem.
Kihnut ću 11 puta zaredom.
Tako ja kišem. Ne kihnem jednom.
Bio sam u Home Depotu. Samo sam krenuo…
Jebi ga. Šmrkalj je odletio.
Pogodio me u uho.
Skinuo sam masku. Izgledalo je kao bukkake.
Dovraga…
Bože! Toliko je toga!
Dečki! Ako vas draga sada pogleda
i pita: „Što je bukkake?“,
nemojte ništa reći.
Samo recite: „Ne znam.
Ne znam zašto se smiju. Baš čudno.
Čudno. Što je to? Ne znam.“
Nemojte brzo odgovoriti! Sjebat ćete si večer.
Sjebat ćete si cijeli spoj.
„Što je bukkake?“
„To je kad se hrpa tipova izdrka.
Jedanaest tipova…
i ona to prima.“
„Što to, jebote, gledaš
dok sam ja na poslu, ljigavi gade?
Odvratni gade!“
Sad morate lagati. „Ne!“
Morate lagati. „Ja sam… googlao…
'buket cvijeća' za tebe
i izgleda da sam krivo napisao.“
Puno mojih šala počet će ovako: „Sjećate se?“
Sjećate se kad je CDC govorio ovo?
CDC je rekao: „Ako imate probleme s plućima ili s disanjem,
recite zaštitaru institucije u koju želite ući
i trebao bi vas pustiti unutra bez maske.“
Pomislio sam: Nego što.
Idemo!
Prišao sam. Ovako sam hodao.
Tip me zaustavio. „Gospodine, trebate masku.“
A ja sam rekao: Uh, ovaj…
Patim od…
poremećaja pluća,
pa ne mogu nositi masku.
I pitao me: „Gospodine, kakav poremećaj imate
da ne možete nositi masku?“
I rekao sam… Ovo sam rekao. Stvarno.
Rekao sam: Nisam mislio da me smijete to pitati.
Kaže on: „Moramo vas pitati.
Tako možemo odrediti možete li ući ili ne.“
Kažem ja: Dobro. Patim od…
od apneje.
Sranje. Nadajmo se da će upaliti.
Pita on mene: „Što je to?“ Sranje!
Gospodine, to je poremećaj spavanja
kad moja pluća… Ovaj, kad moj mozak zaspe,
zaspu mi i pluća.
Kad moj mozak kaže 'Laku noć,' pluća kažu, 'Bok!'
I onda ja ovako ležim.
Kaže on, „Što, jebote?“ Ja kažem: Znam, zar ne?
Pokušam ući.
„Moram vas još nešto pitati.
Vjerujem vam, ali mi je teško shvatiti.
Ako ne spavate cijelu noć
i ne dišete,
kako ste budni sljedeći dan
i idete u dućan?“
Pa to je lako. Imam CPAP uređaj
koji mi noću pomaže da spavam, pomaže mi da dišem.
I pokušam ući.
Kaže on, „OK. Još par pitanja.“
Kažem ja: Stvarno, što je?
Koje je vaše pitanje?
Kaže on: „Ako vam stroj pomaže da dišete…“
-Da, pomaže mi da dišem. -„Ali kako?
-Samo stoji ondje?" -Ne, ima cijev.
Cijev upuhuje zrak u moja pluća i tako dišem.
OK? Moram ući.
Kaže on: „Gospodine, još jedno pitanje.“
Što je? Koje pitanje?
Pita on: „Kako ta cijev ostaje na vašem licu?“
I ja kažem:
Moram nositi…
masku. Jebi se. Odmah se vraćam.
Smrad. Što si ti, detektiv?
Nitko ne shvaća apneju ozbiljno!
Smiju se kad kažem da imam taj problem.
„Smiješno je!“
To sranje je ozbiljan problem!
Ljudi s apnejom mogu reći da se svake noći bore sa smrću.
Ovoliko sam blizu smrti.
I svaki jebeni put pobijedim.
Probudim se kao preživjeli.
Tko to može reći? Da je svaku noć tako blizu smrti?
Ja! Apneja.
Ali to nitko ne poštuje
jer moram nositi veliku jebenu… masku!
Zato to mrzimo.
Što nas može liječiti jedino prokleta maska.
Ne postoji operacija.
Zato muški mrze priznati da imaju apneju.
Reći će da hrču dok ne umru.
I onda doslovno umru!
Garantiram da je tu tip
i da mu cura govori, „Slušaj. Ti jebeni…
Slušaj! Idiote!“
Vidi. Sve upiru! Kao mehanizam!
Sve… Pogledajte. Tako je sretna.
„Eto, budalo. Eto!
Eto!“
-Kako se zoveš? -Dylan.
Dylan.
-Koliko si dugo s Dylanom? -4 godine.
Četiri godine.
I ne sluša te?
-Nikako. -Vidite! „Nikako.“
„Jebeš to! Neću to nositi!
Neću to nositi! Radije bih umro!“
Ozbiljan je!
Četiri godine! Voli te, stari! Nosi prokletu masku!
Spasit će ti život! O, u braku ste?
I još te ne sluša?
-Vjenčat ćete se? -Da. I neće nositi.
I dalje neće nositi. Tko ga jebe. Neka umre.
Tko ga jebe.
Tko jebe Dylana!
To će mu pisati na nadgrobnom spomeniku. „Tko jebe Dylana.
Tko jebe Dylana. Zaslužuje biti tu. Zaslužuje!“
Sranje!
Dylane, gotovo je.
Sprema se udati za tebe.
Zašto te sram?
Žena te voli. Daje ti… Pogledaj je.
Nosi tvoj prsten. Više niste samo u vezi.
Nije sramota. Da si samac, shvatio bih.
Ja sam to kao samac mrzio.
To sranje… Svaka mogućnost veze,
gotovo, čim bih stavio masku.
Bilo je bez veze!
Došlo je do toga da bih se spanđao sa ženskom
i kad bismo bili gotovi, rekao bih: Moraš otići. Sad.
Jedna se naljutila. „Što, jebote? Ozbiljno?
Seksat ćeš se i izbaciti me?
Što sam ja, kurva?“
Rekao sam: Ne! Nije to.
Samo moram nositi… nešto za spavanje
i sramim se pa ne želim da vidiš. To je sve.
Uopće nije to. Sviđaš mi se. Želim da se viđamo.
Samo moram nositi to.
Kaže ona: „Bože! Uplašio si me!
Stvarno sam se osjećala kao kurva!
Sviđaš mi se! Ne mora te biti sram!
Sviđaš mi se. Zato smo spavali skupa. Prestani!
Ako ti treba, nosi.“
Sigurno?
„Da! O, Bože!
Dosta! Sviđaš mi se. Što je to, Invisalign?“
Veće od toga.
„Nije mi važno. Stavi.“
Sigurno? „Da, sviđaš mi se!
Stavi!“
Dobro…
Stavio sam to sranje…
Ujutro sam se probudio u praznom krevetu.
Ostavila je poruku. „Nisam znala da si ti Bane.“
Dylane, shvatio bih da si solo. Ali ona te voli.
-Kako se zoveš, dušo? -Erin.
Erin te voli, Dylane!
Fućka joj se za masku.
Želi da živiš. Udaje se.
Želi te tu zauvijek. Kao i ja!
Nosi prokletu masku.
Da si samac…
Stari, postoje druge stvari koje joj se gade kod tebe.
Vjeruj mi.
Jesi li ga snimila?
-Da. -Jesi?
Je li vidio u 4K? Tko ga jebe!
Mama me snimila na kameri.
Na kameri!
Tu su sigurno klinci od 14 ili 13 godina koji se pitaju
koji vrag je kamera.
Znate kameru koja vam je na mobitelu?
To je prije bio odvojeni aparat!
I bio je golem! Golem, kao…
Sretan rođendan ti
Zum.
Zum. Stisni zum. Zum.
Sretan rođendan…
Mama me snimila kamerom.
Znate što mislim? Ne 4K. I stara…
To su bile kasne 90-e kad me snimila.
I o ovome se radi.
Snimila me u 3 h u noći dok sam spavao k'o top.
A tada je fora s kamerama bila
da niste trebali svjetla nego ste imali opciju, gumb,
na kojem je pisalo „noćni način“.
Mama je to stisnula i ispalo je
kao Projekt Vještica iz Blaira.
Snimala je dokumentarac. „Moj sin…
Moj sin tvrdi da hrče.
Ali on ne hrče. On umire.
Pogledajmo izbliza. Hajdemo.“
Znaš što, Erin? Ja mislim
da Dylan to mora vidjeti uživo da bi zaista to iskusio
jer na mobitelu, bez obzira…
Možete svašta vidjeti
i ne osjećate ono što Erin osjeća svake večeri
dok gleda kako joj zaručnik vene.
Činim ovo za Erin.
Glumit ćemo.
Ja ću biti Dylan. Ti si Erin. Spreman?
Ovo Erin vidi svake jebene noći. Osjeti to!
Osjeti što ona osjeća.
Uživi se u ulogu!
Spreman? Ovo si ti. Ovako ti spavaš.
Vidi! Rekla je „Da!“
Znaš, Dylane? Vlastita ruka te pokušava probuditi.
Jesi li to znao? Tvoja ruka…
Znaš li kako izgledaš dok spavaš?
Kunem ti se, ovako izgledaš.
Izgledaš kao da ti duh
gura svoju kitu u usta
i cijelu noć pušiš kitu duhu, samo…
A Erin kaže: „Prestani pušiti duhu!
Dylane, prestani pušiti duhu, molim te! Prestani!“
A ti si…
Red duhova u podnožju kreveta. Čekaju…
I govore: „Misli da hrče! Dvojica istovremeno!
Koji kurac?
Dylan je lud. Idemo!“
-„Trojica!“ -„Dovraga!“
„Sranje!“
„Tri kite, Dylane? Dosta!
Prestani pušiti duhu!“
Jesi li primijetio,
Dylane, kad se probudiš usred noći, i to ovako?
Bukkake od duhova.
Prodajem CPAP uređaje na štandu s robom.
Zamislite kako bi bilo smiješno
da ima CPAP uređaja na štandu.
Bio bih jedini…
Bio bih jedini zabavljač koji prodaje CPAP uređaje
na štandu s robom!
To bi bilo urnebesno!
Ljudi odlaze s mog nastupa.
„Jo Koy nije bio samo zabavan, nego mi je i spasio život.
Hvala, Jo Koy.“
Imao bih reklamu.
Dylan, ti bi mi snimio reklamu.
„Bok. Ja sam Dylan.
Bok. Ja sam Dylan i godinama sam
bio ovisan o pušenju duhovima po noći.
Govorio sam ženi da hrčem.
Ali onda sam došao na nastup Joa Koya
i kupio sam CPAP uređaj.
I znate što? Više ne pušim duhovima!
Ali znate tko sada puši?
Erin.
Hvala, Jo Koy!“
Sjećate se kad je nestalo WC papira?
Kakva je to jebena pandemija? Nestalo je WC papira!
Nikad nisam vidio kako se ljudi pretvaraju u čudovišta!
Na vijestima ste vidjeli ljude s kolicima za šoping
prepunima WC papira kako trče do svojeg auta
i nekoga za njima tko ih ganja.
„I moj šupak svrbi, kučko!
Što da radim sa svojim svrbljivim šupkom?
Kučko!“
To me uplašilo!
Ljudi se tuku zbog WC papira kao da ne postoji drugo rješenje.
Moja mama je bila spremna za nestašicu WC papira.
Pripremala se za tu nestašicu
od dana kad je stigla u ovu zemlju.
Kad je ljudima nestalo WC papira,
moja mama je pitala: „Što se zbiva? Ne razumijem.“
Mojoj mami nikad nije nestalo WC papira!
Moja mama može koristiti jednu rolu godinu dana!
Godinu dana!
Znam da se neke žene ovdje pitaju: „Kako je to moguće?“
Reći ću vam kako.
Ovo je za žene koje nisu Filipinke.
Odat ću vam tajnu što moja mama radi
i zašto joj nikad ne ponestane WC papira.
Ovo je za žene koje nisu Filipinke.
Kad moja mama piški,
ne briše se.
Čuo sam ženu koja je rekla „Fuj!“
Evo je! Prekrila je usta. I mahnula je!
Pogledajte! U trapericama.
U traper jakni. Rekla je „Fuj!
O, moj Bože!
"O, Bože!“ I onda ovako: „To sam ja!
To je… Fuj!“ Pogledajte je!
Reći ću ti zašto. Kako se zoveš?
Eileen.
Eileen, reći ću ti zašto ne koristi papir.
Dobro, Eileen?
Jer se opere vodom. Ti si fuj, kučko.
Nikad nemoj vrijeđati
picu moje mame u Los Angelesu!
Pica moje mame je najčišća pica
u Los Angelesu!
Povlačim to.
Nisam tako mislio. „Kučka“ je od milja.
Volim te.
I ja sam isto govorio, Eileen.
Jesam. Pitao sam: Mama, zašto se ne brišeš?
Briši se!
A moja mama u brzini:
„Želiš da se samo brišem? Misliš da je to čisto, Josephe?
Piškim i obrišem se,
samo razmažem pišalinu po svojoj pekpek?
Misliš da je to čisto, Josephe?
Samo razmažem pišalinu po svojoj pekpek?
Da bude slana? Slana pekpek?
Operem je, Josephe, vodom!
Nova!
Nova!“
Što?
Ako razmislite, to je genijalno. U pravu je!
Pogledajte je. Spremna je. Nikad nije ostala bez WC papira.
i nikad nije imala slanu picu!
Žene se slažu.
Vidim kako govore: „Znaš što? Da.“
Genijalna ideja.
Možda one pseće… Znate one prijenosne pseće zdjelice?
One koje se prošire pa ih zatvorite?
Izgleda kao kružić i onda se otvori u malu…
Možda da to nosite.
To moja mama ima!
Malo je drukčije. Ona to zove tabo.
To je šalica!
Puno ljudi ovdje pita: „Što je tabo?“
Pogotovo oni koji nisu Filipinci. Reći ću vam što je tabo.
Tabo može biti bilo što.
Šalica za kavu s potrganom drškom.
Prazna kutijica od margarina
ili mojoj mami omiljena, čaša od Super Big Gulpa.
„Jer stane 1,3 litre vode, Josephe!
Mogu je stvarno očistiti, ha?“
Mamin tabo stoji na istom mjestu
na kojem je stajao od dana kad je došla u ovu zemlju,
između tuša i WC školjke.
To malo područje zove se traka za tabo.
Ondje stoji mamina posebna čaša.
Znam da se puno muških koji nisu Filipinci pita:
„Zašto nam to govoriš, Jo Koy?“
Reći ću vam zašto.
Recimo da hodate s Filipinkom i stvari idu dobro.
Jedne noći spavate skupa i ostanete prenoćiti kod nje.
Budite se ujutro.
Perete zube i treba vam čaša.
Ne koristite tu jebenu čašu!
Ta čaša nije za vaša usta.
Moji mama i tata razveli su se kad sam imao 10, 11 godina.
Četvero nas je. Robert, Rowena, Gemma i ja.
Što je god moja mama trebala, dobila je.
Bila je majka i otac. Uvijek sam to govorio.
Nije bilo važno što je tražila. M smo joj nabavili.
Ne ispituješ je. Ideš po to.
Našu mamu slušaš.
Bez obzira što tražila.
Nekad bi mama otišla u kupaonicu
i zaboravila napuniti svoj tabo.
Naravno, najmlađe dijete je moralo puniti.
Uvijek…
To se uvijek događalo kad su prijatelji bili u kući.
Igram se s prijateljima u dnevnoj sobi
i odjednom čujem: „Josephe!
Josephe!“
I prema akustici znam
da je mama zaboravila napuniti tabo.
„Josephe!
Josephe!“
Prijatelj bi me pitao: „Zašto ignoriraš mamu?“
Ja bih rekao: Ne želiš znati što hoće.
Sad začepi.
„Josephe, čujem te!“
Sranje!
Tako bih sporo hodao niz hodnik,
otvorio vrata kupaonice i bila je ondje,
sjedila sa svojim tabom.
„Što ti treba toliko?
Već se sve osušilo.
-"Napuni mi to!" -Bože!
Tako bih se naljutio. Bože!
Prestar sam za ovo, mama! Ne bih trebao to vidjeti!
Prestar sam, mama!
Mama bi pitala: „Vidjeti što?
Josephe.
Okreni se.
Okreni se. Vidjeti što?
Ovo?
Prije si živio ovdje.
Ovo je bila tvoja kuća prije nego što smo doselili ovamo.
Sad mi pomozi da očistim tvoju staru kuću!“
Bože!
Napunio bih čašu ledenom vodom
i pobjegao.
Mama je vrištala…
„Ledeno je!
Zbog tebe će mi pica dobiti upalu pluća!“
Prijatelj me pitao, „Prenio si maminoj pici upalu pluća?“
Razmislite. To je zapravo fora.
To volim kod komedije.
Mogu vam pričati o svojoj kulturi
i vi se možete i ne morate povezati. U redu je.
Barem slušate o mojem životu, moju priču. Čujete: O, dovraga.
Jeste li primijetili da mi Filipinci volimo crnce?
Volimo crnačku kulturu.
Ne morate nam ništa objašnjavati.
Shvaćamo. Kao da smo isti.
Jeste li vidjeli našu hranu? To je hrana za dušu!
Toliko duše. Pjevaju. Ludo je!
Mislim da je to ono španjolsko u nama.
Ono španjolsko u nama. Zato.
A znate kad ima Meksikanaca…
Znate kad ima Meksikanaca…
Od svih Latinosa, Meksikanci su vrlo…
Ponosan su narod, ali…
ali toliko se identificiraju s Filipincima
zbog španjolske krvi koju imamo.
Zato dolaze na nastupe, poistovjećuju se.
Kažu: „Što? Oni su kao mi!“
I ovdje su. Onda znate da su tu Meksikanci.
Kad kažem „Meksikanci“…
Počnu fućkati.
Tako znate da su tu
jer nitko ne fućka bolje od Meksikanaca.
Zažmirite. Kao da ste u utočištu za ptice.
Divno.
Nitko tako ne fućka.
Svaki je poseban.
Klinci im prepoznaju zvižduk.
Mogu izgubiti klince u šoping centru i samo zazvižde.
„Papá!
Papá!
Papá!“
Želim da znate, Meksikanci,
ovako smo slični.
Kad su Španjolci napustili Filipine, ostavili su sve.
Zato smo isti. Razumijete?
Zato se isto ponašamo. Sve su ostavili.
Njihova je kultura kao naša.
Rade sve. Vi ste radišni, mi smo radišni.
Fiesta? Fiesta!
Mariachi? Karaoke! Isto sranje!
Nitko to ne želi slušati.
Čak su nam i riječi iste
jer kad ste otišli, ostavili ste riječi
i mi smo ih uzeli.
Ostavili ste ih pa smo ih uzeli.
Ali smo ih promijenili.
Vaše smo psovke pretvorili u deserte.
Znajte to. Želim da svi Meksikanci to znaju.
Ako imate kolegu Filipinca na poslu,
znajte da smo psovke pretvorili u deserte.
Nemojte se naljutiti ako vam mala Filipinka
dođe jedan dan na posao i uđe u sobu za pauzu
s pladnjem slastica, dođe do vas i kaže:
„Stavi to u usta, puto.“
Nemojte se ljutiti. „Kako si me to nazvala?“
Ja shvaćam. Na vašem jeziku puto znači „kučka“.
Ali na našem jeziku
to je izvrstan desert s kokosom
i samo želi da ga stavite u usta,
„puto“.
Ispred prodajem putos.
Najluđi štand s robom!
CPAP uređaji i tabos!
To su sve šalice i prazne boce za vodu koje ne koristite.
Oprat ćemo ih i potpisat ću ih.
Neki će od vas večeras voziti kući.
Pogledat ćete ženu i reći: „Možda trebamo tabo.“
Ne kažem da je prljava. Ne.
Ali nekad, žene, kada idete u kupaonicu,
pogotovo večeras, ako je nekima od vas ovo spoj,
a na spoju brzo otrčite na WC
i ne želite propustiti nastup
pa se brzo vratite nazad. Ali piškile ste.
Požurite. A ovo je stvar kod žena kad piškite i brišete se.
Uvijek sam mislio da je vagina nježna i osjetljiva.
Ali žene nije…
Žene nije briga za…
Brišu se kao da ulje rukavicu za bejzbol.
„Osuši se, pico, hajde!“
I vratite se na mjesto. „Jesam li nešto propustila?“
-„Ne, nisi.“ -„Super.“
Ostatak večeri prođe super i dođete kući.
Stvari idu dobro.
Ali zaboravite što ste učinile, kako ste bile agresivne.
I mnoge ostavite komadiće.
Što?
Da! Nemojte mi reći da ne znate o čemu pričam. Male…
Male grumenčiće WC papira.
Male zabavne poslastice.
„Mucice iz micice.“
I ondje su. Zaboravile ste!
I on vas liže i napravi ovo.
Pitate: „Što je?“ I on kaže: „Ništa!“
Jer nikad ništa ne kažemo.
Nikad ne kažemo! Toliko vas volimo.
Toliko vas muškarac voli.
Pojest ćemo taj jebeni WC papir.
Nije nas briga.
Pojedi to. Pojedi.
Trebalo nam je dva tjedna da vas ližemo.
Mislite da ćemo to sjebati zbog kuglice za pljuckanje?
Pojedi to! Neke su velike pa ih žvačemo…
Ispljunemo ih… Svi mi.
Nemojte. Svaki muškarac zna o čemu pričam.
Pojedeš to, i ti…
Dylan! On će pojesti cijelu rolu papira.
Cijelu jebenu Palomu.
Ne kažem da je odvratno. U redu je.
Ne prozivam vas zbog toga. U redu je!
Pojedemo to! Ondje je. Jebi ga!
Ne kao vi. Što vi nama radite?
Zbog njih se osjećamo jezivo.
Osjećamo se grozno zbog vas. Jedna mala mucica!
Mala mucica na vrhu
i pušenju je kraj.
Gadure!
Vidite je i:„Što, jebote?
Puši si ga sam. Ne mogu!
Ne mogu!“
Mom sinu je super.
Ne mora puniti tabo za svoju mamu.
Sada postoji bide.
Moj sin ima bide. Super bide.
Piškiš po noći, poklopac se otvara. Svjetla se upale.
„Piški ovdje.“ Kaže vam. „Dođi. Piški.“ Govori.
„Hej, stari, što ima? Pišaj mi u usta.“
To je super kod ove generacije.
Imaju sve. Imaju sve što im treba.
Ne moraju brinuti o sranjima koja smo mi prolazili.
Jebote, kako im je dobro.
Meni je bilo žao moje mame. Ne znam kako je uspjela.
Imam sve potrebno da držim sina na oku.
Želim… Da je moja mama to imala… O, Bože.
Ako nisam došao kući
kad mi je mama rekla da dođem, poludjela bi.
„Dođi kući u 22. Molim te, Josephe. Dođi kući u 22 h.“
23.30 h. „O, moj Bože!
O, Bože! Gdje je?
Netko je opet oteo Josepha!
Netko je opet oteo Josepha,“
što znači da sam već bio otet.
Nikad nisam otet.
A moj sin? Aplikacija „Nađi mojeg sina“.
Stisnem gumb. Ako mi ne odgovori na poruku…
Pisat ću mu pet puta. „Hej, gdje si?“ Ne javlja se.
„Hej, javi se.“ Ne javlja se.
Čovječe, gdje si?
Samo stisnem „Nađi mog sina“ i mali emoji
mog sina je ispred dućana ovako.
I mogu ići spavati!
Super su ta sranja koja klinci imaju.
Morate im reći kako im je dobro.
Mogu skinuti film u manje od pet minuta.
I za manje! Za minutu!
4K, mogu gledati film.
Morate im reći kako je nama bilo teško,
što smo morali činiti za novi film.
„Utorkom novi filmovi“ u videoteci,
gdje su vam obećali 100 kopija Jurskog Parka,
došli ste onamo ranije i dotrčali do police s naslovima,
preokrenuli omot i pisalo je:
„Posuđeno.“
Sranje!
Onda ste došli do pulta.
„Je li netko vratio Jurski Park?“
Kaže: „Ne, ali stiže još za dva sata.“
„Čekat ću!“ I stajali biste tamo kraj pulta
i gledali kroz izlog kad će ga netko doći vratiti, kao štreber,
samo gledali.
Onda ste vidjeli kako vraćaju kutije
i pokušate ih brzo pročitati.
Vidjeli ste jednu sa slovima J i U.
O, mislim da je to…
Gospodine, mislim da je stigao Jurski Park!
Vidio sam J i U! Siguran sam da je Jurski Park!
Tu sam četiri sata. Molim vas!
I tip kaže: „Izvoli, mali.“
Kažete: „Puno hvala. To!“
Pogledate ga, piše Jumanji. „Ne želim to!“
Klincima je danas super.
Znate, pijem boce…
Pijem flaširanu vodu,
i počelo je… pH 9,5 je ona
koju mi je prodao sin.
To je ova generacija. Tako im je dobro.
Plaćam pet dolara za bocu. Što radim?
Jer je jednog dana moj sin došao kući iz škole.
Bio je 4. razred.
Ne znam koji. Bio je…
Bio je mali, došao je s porukom učiteljice u kojoj piše:
„Molim vas, pakirajte sinu flaširanu vodu.
Tri boce, ako može
gasimo fontane za piće.“
Što? „Po mogućnosti pH 9,5.
Dajte im zdraviju vodu.“
Joe, kakva je to voda s pH 9,5?
Rekao je: „Žele da pijemo vodu s 9.5 pH 9,5.
To je zdravija voda. Jako je zdrava.“
Što znači pH, Joe? Veli on: „Perfektna hidracija.“
Molim?
Mali smrad ni ne zna što je to. Obojica ne znamo.
Zašto gase fontane za pijenje, Joe? O čemu se radi?
Kaže on: „U vodi je fluor
i to nije dobro za nas,
pa zato gase fontane za pijenje
jer u vodi ima fluora.“
Joe, ne pereš zube.
Trebao bi popiti svu tu vodu.
Fluor u vodi!
Gase sve fontane za pijenje u školi.
Gase ih!
Morao sam početi kupovati vodu za tu djecu.
Koji kurac? Mi smo pili s fontane!
Mislim da sam dobro ispao. Mislim.
Mislim da smo mnogi.
Uživali smo u trenucima kod fontane. Sjećate se?
Onaj trenutak kad su svi razredi morali izaći?
Svaki razred morao je izaći
i svi bi se poredali pred fontanu u jednom redu.
Svatko je dobio deset sekundi da popije koliko god može.
Drugi klinci bi brojali.
„Jedan, dva,
tri, četiri…“
A klincu usta rade…
„Četiri, pet, šest…“
„Sedam, osam…“
Mali se borio!
Jer je vodoinstalater koji je postavio fontanu
stavio pritisak tako slab
da je jedva curilo van.
I on je to cuclao, lizao!
Koliko je to bilo zdravo?
Cuclao…
I što je bilo ono skoreno zeleno?
Koji je to kurac bio? COVID-14?
Ovi klinci ne znaju ni što je šmrk!
Ne znaju što je šmrk. To je bila naša flaširana voda!
Vozali ste se pet sati.
Pogledali ste prijatelja. „Jesi žedan?“ „Da!“
I stali bi kod bilo koje kuće,
bilo koje kuće sa šmrkom u dvorištu.
To je bilo javno dobro! Svi su to koristili.
Javno dobro!
I trčali ste. Mi smo trčali! Svi smo trčali.
Tko će prvi do šmrka? „Prvi sam!“
Mali je mislio da je pobijedio, ali nije!
Jer nema pojma da je voda u sredini šmrka
zakuhala na 200 stupnjeva!
Sad će dobiti puna usta lave. „Upali ga!“
Ovi klinci ne znaju ni što je šmrk!
Ne znaju što je šmrk!
Pitao sam sina neki dan. Znaš li što je šmrk?
Kaže on: „One šmrkave kučke u klubu, tata?“ Joe…
Tako im je dobro.
To mi je lijepo. Reći ću ovo.
Volim digitalnu eru u kojoj živimo, stvari koje imamo.
Volim to.
Lakše je odgajati dijete.
Njegova mama i ja dugo smo rastavljeni,
ali bliski smo i dobri smo roditelji zbog tih alata.
Znate što mislim? Zbog FaceTimea,
zbog aplikacija s kamerom i svega, možemo ga imati na oku.
I surađujemo kao tim. Volim to!
Ona živi ulicu dalje od mene.
Ima sve šifre za moju kuću.
Ima sve… Što god ja trebam. Ako je on kod mene,
a ja putujem, samo je nazovem
i ona će riješiti što god treba.
To je najbolja situacija. Volim to.
Ali slušajte.
Bez obzira na to koliko alata imamo, tinejdžeri su tinejdžeri.
Radi ista sjebana sranja koja sam ja radio kao klinac.
I nije ga briga!
Misli da se može izvući iz toga. Ne razumijem kako.
Zna da imam sve te kamere. Boli ga briga.
Primjer. Išao sam u Connecticut.
Tada je imao 15 godina.
Išao sam u Connecticut i rekao sam sinu:
Joe, slušaj. Idem u Connecticut, dobro?
Ako napraviš tulum, znat ću.
Nemoj raditi tulum.
I sin kaže: „Tata, neću raditi tulum.“
Kažem ja: Joe, slušaj me. Nemoj raditi tulum. Nemoj.
Kaže, „Tata, neću raditi tulum.
Nikoga neću zvati.“
Kažem: Slušaj me. Ako napraviš tulum
i jedan prijatelj ti skoči u bazen
i slomi vrat,
mene će tužiti
i sve za što sam naporno radio
da ti dam kad odem s ovog svijeta,
otići će idiotu Daveu
jer je zaronio u plitki dio bazena u dva ujutro
s ugašenim svjetlima.
Želiš li sve dati idiotu Daveu?
Kaže on: „Ne, tata! Ne brini.“
Kažem ja: Obećaj mi. „Obećavam!“
Odlazim u Connecticut.
Pet ujutro prema mojem vremenu u Connecticutu,
što znači dva ujutro u L.A-u.
Ovo me probudilo.
Moja aplikacija s kamerom. Otvaram je.
Klinci, hodaju od kuće do bazena.
Šupak!
Šupak jedan!
Sranje! Lažove!
Koliko klinaca?
Jebote!
Zadnji klinac koji je prošao kraj kamere bio je moj sin.
Ovako je prošao kraj kamere.
Nazvao sam mu mamu.
Hej. Nećeš vjerovati što tvoj sin radi.
„O, Bože, što radi?“
Napravio je tulum!
„Rekao je da spava..“
Ne spava!
Tulum je i skaču u bazen.
„Koji kurac?“ Znam! Koji kurac?
Znaš što sam mu rekao? „Što?“
Ako neki klinac skoči u bazen,
slomit će vrat. I tužit će me.
-„Da, znam.“ -A kad me tuže…
-„Što onda?“ -Ako me tuže, nema love za tebe!
Kaže ona: „Koji kurac?“ Kažem ja: Koji kurac?
Kaže ona: „Idemo!“ Idemo!
Ušli smo u njen auto.
Stavila me na suvozačko mjesto.
„Tvoj sin je šupak.“ Znam!
Posežem za pojasom.
Stižemo na prilaz i sva se svjetla gase.
Svi odlaze. Ona dolazi na vrata.
„Otvaraj vrata!
Joe! Otvori jebena vrata!“
On otvara vrata i glumi da se upravo probudio.
„Znamo da nisi spavao, a osim toga, noge su ti mokre.
Ne mogu vjerovati, tulum.
Tata ti je bijesan.“
„O čemu pričaš?“
„Tata je bijesan.“
„Kako to misliš?“
„Tata je bijesan.“
Mobitel je još bio priključen na Bluetooth.
Vikao sam na sjedalu 15 minuta.
Ovo mi je četvrti specijal za Netflix.
Ali reći ću vam,
s Netflixom imam odnos ljubavi i mržnje.
Reći ću da ih jako volim. Ovo mi je četvrti specijal.
Ali prvi? Nisu mi ga dali!
A ovdje su! Izvršni direktori su tu. Vidim vas!
I volim ih zbog toga.
Ali nisu znali da sam drukčiji.
Ako mi kažete „ne“,
pokazat ću vam zašto trebate reći „da“.
Kad gledate Uživo iz Seattlea, moj prvi Netflixov specijal,
znajte da su mi rekli „ne“ nekoliko puta
i to sam sranje morao sam platiti!
Platio sam to. Sve.
Sve sam uložio. Sve za što sam radio od 1989.
otišlo je u taj specijal.
Švorc!
Gore u backstageu. Plakao sam agentu i menadžeru.
Ovo je sjebano!
Moj sin je spavao na kauču.
Ovo je sjebano! Zašto moram platiti svoj specijal?
Oni koji mi otvaraju šou imaju specijal.
Ja nemam specijal?
Agent i menadžer su mi rekli: „Razvali. Mi ćemo riješiti posao.
Samo izađi i daj sve od sebe.
„Na pozornicu stiže Jo Koy!“ Došao sam kao da nisam plakao.
Bok svima!
Ne samo da su me odbili,
kad su saznali da snimam,
nazvali su mog agenta i menadžera dva dana ranije
i rekli: „Čuli smo da Jo Koy snima vlastiti specijal.
Želimo da znate da ga zaista ne želimo.“
Koji kurac?
Stvarno su to rekli!
Takav pritisak… Što?
Jedina mreža za koju želim da plati za specijal
kaže da ne želi to.
Još ga nisam ni snimio!
Samo imam sve te kamere!
Nije me zaustavilo. Idete dalje.
Bosih nogu, bez obzira na prepreku!
Oprostite, pretvorio sam ovo u TED Talk.
Ne želim sjediti ovdje i pričati o maminoj pici 15 minuta
i onda vas motivirati.
Samo kažem da se nekad morate boriti za uspjeh.
U svakoj uspješnoj priči mnogo je borbe.
Ne dajte da vam seru na snove!
Ne kažem da mi se Netflix posrao,
ali to je moj san i nećete reći „ne“.
Umro bih pokušavajući.
Bio sam švorc kad sam to snimao!
Sam sam ga izrezao, montirao…
Postao sam montažer, producent. Sve sam radio. Sve!
Izrezao sam ga i donio u Netflix.
Rekao sam: Znam da ste me odbili,
ali možete li pogledati još jednom?
Stavio sam im to na stol.
Zvali su me sat vremena kasnije. „Ne nudi to drugima. Mi to želimo.“
To je priča.
Znam da živimo u teškim vremenima.
Znam da svi slušamo isto.
„Znaš, nije fer prema svima.“
Bla-bla, i mnogi mislite: „Jebeš to. Prestani.
Sad je 2022.
Dosta. To je jadna isprika.“ Ne, nije!
Nismo svi dobili isto!
Nismo svi dobili priliku.
Nismo svi dobili fer priliku.
Neki od nas moraju se dodatno potruditi.
Morate to znati.
Samo znajte da nije svima lako.
Mnogo je glasova ovdje koje treba poslušati.
Mi nekad ne dobijemo priliku kao vi.
Samo to shvatite. Nije svima lako.
Ispričat ću vam jednu priču,
ovo je za promociju Uživo iz Seattlea.
Ispričat ću vam kako mi je bilo teško.
To se dogodilo 2016., ne tako davno.
Evo priče koju vam želim ispričati o Uživo iz Seattlea.
Stavljen sam u šou da ga promoviram.
Neću vam reći kako se zove.
Predao sam im svoj nastup
i ovo je poruka koju su mi ostavili.
Slušajte.
Poruka je glasila: „Sviđa nam se nastup, g. Koy,
ali možete li izbaciti šalu s naglaskom?“
Nisam to shvatio.
Iznenadio sam se. Mislio sam: Koji kurac?
Mislite šalu o mojoj mami?
Šala nije njezin naglasak
Šala je o mami kako je mama.
Govori engleski, živi u Americi.
I gleda vaš šou.
Ne želite da se čuje njezin glas u tom šou?
Šokiran. To je bilo 2016.
Tada se to desilo.
Htio sam znati… Ovo sam sebi rekao.
Je li Jeff Foxworthy dobio istu poruku?
Ne pljujem po Jeffu Foxworthyju. Volim Jeffa Foxworthyja!
No je li dobio istu poruku? Jer on ima naglasak.
Amerikanac je. Govori engleski.
Ne znam koja je razlika između toga da Jeff Foxworthy kaže:
„Hej, što želite za doručak?“
i moje mame koja kaže: „Hej, što želite za doručak?“
Ne čujem ništa osim sustavnog rasizma.
To ja kažem!
Ne dobijemo svi istu…
Ne dobijemo svi…
Samo kažem. Ne dobijemo svi istu priliku.
Znajte to.
Ovdje je mnogo glasova koje treba poslušati.
Puno nas. Puno nas je.
Drago mi je što sam to učinio.
Nakon toga sam dobio drugi specijal.
Dobio sam Comin' in Hot.
-„Kamo želiš?“ -Želim na Havaje.
Želim pokazati više o nama Filipincima i ostalim kulturama.
„Kamo želiš za treći?“
Pustite me na Filipine.
To nije specijal!
Želim učiniti jednu stvar, sat vremena
posvećen maminoj kulturi.
Pričam o tome i šalim se.
Ali dajte da pokažem svijetu kako Filipinci izgledaju,
što jedu,
kako Filipinci izgledaju.
Htio sam Filipincima dati priliku
jer sam znao koliko je meni bilo teško napredovati
pa ću sada tako.
Pomoći ću Filipincima koji žive na Filipinima da dobiju pažnju.
Pomoći ću Filipincima u Americi
da odu na Filipine i pokažu svoj talent.
Samo to želim.
Jer to Filipinci rade.
Kad jedan prođe kroz vrata,
pustimo ih sve kroz jebena vrata.
Pogledajte nas!
Svi se smijemo istim sranjima!
Ugasite svjetla i svi smo iste boje.
Kad upalimo svjetla, odjednom se odvojimo,
a to je glupost, zato prestanite.
To je sve.
Drago mi je što sam to snimio.
Drago mi je što sam išao na Filipine.
Drago mi je što sam posvetio jedan sat
da ljudi vide kako nam je lijepa hrana i ljudi,
i vide da govorimo engleski.
Znate li koliko to pomaže turizmu?
Mnogi koje sretnem kažu:
„Idemo u Aziju, negdje u Aziju, na odmor.“
Idite na Filipine.
„Ma ne znam. Čega tamo ima?“
Ali sada znaju!
Odgledat će tih sat vremena: „Možda trebamo ići.
Ajme! Govore engleski? Idemo!“
Znate kako je super ići na Filipine?
Možete se izgubiti ondje i netko će pomoći.
Možete potapšati nekoga
i na engleskom će vam reći kamo trebate ići.
Ako odete u Koreju i izgubite se, pogodite što.
Izgubljeni ste u jebenoj Koreji!
Hodat ćete uokolo sat vremena u potrazi za Starbucksom
i završiti u Sjevernoj Koreji.
Zaslužujete to!
Trebali ste na Filipine!
Ako se na Filipinima izgubite tražeći Starbucks,
Možete pitati bilo koga za smjer.
„Kako mogu do Starbucksa?“
Odmah: „Da, pokazat ću vam…
Volim Starbucks! Bože!
Omiljen mi je Mocha Frappuccino!
Volim Starbucks!“
Upute će biti čudne.
Nemaju oznake za kilometre kao mi.
Nemaju jednake ulice. Ali objasnit će vam.
Bit će oznaka,
određene ceste će vas dovesti onamo.
Samo obratite pažnju!
„Slušajte dobro, OK?
Ovako ćete do Starbucksa.
Trebate ovako…
Trebate ići ovim makadamom,
recimo…
tri pjesme.
Odaberite bilo koju pjesmu, ali najviše tri.
Na trećoj pjesmi potražite žuti kamion s dva kotača.
Kad vidite kamion s dva kotača, skrenite lijevo.
„Idite tom cestom, recimo… Moj Bože, recimo…
jedanaest sekundi.
I oko 11. sekunde
pas će brzo protrčati pokraj vas.
Pratite tog psa. Stalno ide u Starbucks.“
Prijatelj sam s Tommyjem Leejem iz benda Mötley Crüe.
Ne znam je li ovdje, ali… Ne znam.
Ali ispričat ću vam ovo.
Pričam vam ovo jer kad je izašao specijal In His Elements,
moj specijal s Filipina, nazvao me.
Ovo mi je Tommy rekao. Ovako.
„Hej, stari.
Gledao sam In His Elements
i samo ti želim reći da je bio jebeno dobar.“
Ne pitajte me zašto zvuči kao Keanu Reeves
iz Billa i Teda u fantastičnoj avanturi.
Tako Tommy govori i super mi je to.
„Hej, stari.
Gledao sam In His Elements.
Bilo je jebeno dobro.“
Kažem ja: Hvala, Tommy. „Da, nema problema, Jo.
Ali samo sam htio…
Želim te pitati nešto na brzinu.“
Što, Tommy?
Kaže on: „Doks si pričao svoje šale,
jesi li im morao reći kad da se smiju ili plješću?“
Ne, Tommy. Tečno govore engleski
na Filipinima i vole američku zabavu.
Shvaćaju sve šale. „Stvarno? “ Da!
„O, pa to je jebeno!“
Kažem ja: Tommy, Mötley Crüe putuje svijetom više od 45 godina.
Nikad niste bili na Filipinima?
„Nikad.“
-Zašto ne? -„Mislili smo da nas neće razumjeti.“
Tommy, ne samo da bi vas razumjeli,
nego pjevaju vaše pjesme bolje nego vi.
Pitaj Journey.
Znam da se neki tu pitaju: „Čekaj malo.
Steve Perry je Filipinac?“
Steve Perry ne pjeva u Journeyju više od 40 godina!
Glavni pjevač Journeyja
maleni je kralj karaokea imena Arnel Pineda.
Malecki! Zvuči nevjerojatno.
Kad spominjemo snove!
Srušio je sve prepreke pred sobom.
To je prava stvar.
Ako želite motivaciju, pratite Arnela Pinedu.
Živi u zemlji trećeg svijeta i želi biti rock zvijezda.
Ne želim slušati:
„Tu je teško. Nema prilika.“
Pratite to! Pratite njega!
Ne govorim… Svima je teško.
Samo kažem da je to nevjerojatna priča.
Želim snimiti film.
Želim pisati serije i prodati ih Netflixu.
Bolje vam je da ovaj put kupite!
Jer ću osvojiti Emmy!
Osvojit ću Emmy!
Već znam scenu koja će mi donijeti Emmy,
jer ću je napisati.
Bit će genijalno.
Samo Arnel pjeva u karaoke klubu.
I mama ulazi. „Arnel!
Što radiš ovdje,
zašto tako pjevaš i plešeš?
Trebao bi biti u školi za medicinske tehničare!“
„Ali ne želim biti tehničar!
Želim biti rock zvijezda!“
„Ne možeš biti rock zvijezda! Ti si Filipinac!
U obitelji imamo medicinske tehničare!
„Nitko nije zvijezda!“
„Ali ja sam jedini blagoslovljen divnim glasom
i želim ostvariti svoj san kao rock zvijezda!“
„Ne možeš biti rock zvijezda!
Bit ćeš medicinski tehničar kao svi u obitelji!“
-„Neću!“ -„Hoćeš!“
-„Neću biti tehničar!“ -„Bit ćeš!“
I onda dolazi otac.
„Dobro, dosta je bilo.
Oprosti što kasnim, Arnel.
Uputio sam nekoga u Starbucks.
Dušo,
ako Arnel želi biti rock zvijezda, Bože, pusti ga!
Imamo dovoljno tehničara u obitelji.“
„Ali zabrinuta sam za njega kad napustim ovaj svijet!
Možda nisam obavila svoj zadatak kao majka
jer nisam vodila sina u pravom smjeru.
Sad nema nikakvih povlastica.
„Dosta. Bože dragi.
Neka ostvari svoj san! Ima divan glas!
Ako mu se nešto dogodi kad nas ne bude,
imamo dovoljno tehničara u obitelji.
Što kažeš, dušo?
Neka ostvari san. Hajde!“
„U pravu si.
Arnele,
ostvari svoj san i postani zvijezda.“
„Hvala, majko. Puno ti hvala.“
„Eto.
Mama i ja ti dajemo svoj blagoslov.
Sada, Arnele, idi za svojim snom.“
„Hvala, oče.“
„Nema na čemu, sine.
Sad se popni na pozornicu i pokaži nam što znaš.“
„Hoću, oče.“
-„Arnel!“ -„Da, oče?“
„Arnel,
obećaj mi jednu stvar kad kreneš za svojim snom.“
„Što, oče?“
„Nemoj prestati vjerovati.“
To je za Emmy! Nemojte reći da nije!
To je jebeno dobar Emmy i bolje je da ga osvojim!
Što smo naučili iz te priče?
Prvo, pratite svoje snove,
bez obzira koliko je teško i koje su prepreke.
Nadiđite sve i možete uspjeti. To je divna priča.
Ali s druge strane,
kako lijepa ljubavna priča između roditelja
koji su razgovarali o tome.
To je ključ odlične veze.
Naučit ćemo da ako razgovarate, stvari će ići dobro.
Ako razgovarate, to je ključ veze.
To je još jedna stvar koju ćemo naučiti iz tog jebenog filma.
Pogledajte koliko veza propada jer nitko ne razgovara.
Mrze razgovarati,
a kad ne razgovarate, tada veza završava.
Znate tko mrzi razgovarati? Muški!
Jer žene vole razgovarati.
Samo razgovarajte!
Ako ne želite razgovarati s njom u tom trenutku, razgovarajte s nekime.
Ne sa svima.
Ne razgovarajte s najboljim prijateljem. I to će prekinuti vezu.
Vaš je najbolji prijatelj mrzi.
Čekao je da prekinete.
„Nećeš vjerovati što je bilo.“
„Znam. Ne moraš mi ništa reći.
Oduvijek je takva, stari!“
Kakav je to savjet? „Oduvijek je takva, stari!“
-„Nisam ti ni rekao.“ -„Ne moraš, stari.“
Ne slušajte tog tipa. Maknite se od njega.
Idite nekome tko ne zna ni vas ni nju.
Nađite terapeuta!
Platite to! 110 dolara za sat.
Neka doktor to riješi.
Gledajte. Uživat ćete u tome.
Uđete u sobu.
Svatko će uživati za 110 dolara.
„Slušajte što je kučka učinila.“
Sat vremena samo pričate.
Onda doktor to pogleda i kaže:
„U redu, sagledao sam sve i… u krivu ste.
Sad idite kući i ispričajte se.“
„Dobro. Hvala.“
To je terapija!
Kad se ljudi smiju terapiji, ja se ljutim.
Trebate terapiju! Svi trebamo terapiju!
Nema ništa loše u tome. Nemojte se sramiti toga.
Nemojte se smijati nekome kad kaže da ide na terapiju.
„Ide na terapiju? Sigurno je lud!“
To je sjebano!
Nitko nije lud jer ide na terapiju! Svi smo ludi!
Svi smo ovdje jebeno ludi!
Ti si lud, i ti. I ti.
Svi smo ludi. Ne ponašajte se kao da niste ludi.
Jeste li ikad hodali ulicom sami i pogledali preko
i vidjeli osobu kako sama hoda i priča sama sa sobom?
Kažete sami sebi:
„Vidi onog luđaka kako priča sam sa sobom!“
S kime vi razgovarate?
Hodate sami
i kažete sebi da pogledate nešto u što već gledate!
Ludi gade!
Razgovarajte! Dobar je osjećaj! Riješite to! Pričajte!
Muški to mrze. Borit ćemo se do kraja.
„Hoćeš li razgovarati sa mnom?“
„Ne. Znaš što se dogodilo. Samo se ponašaš kao da ne znaš.
Hoćeš da kažem. Znaš što si učinila.“
„Ne, ne znam što sam jebeno učinila! Zato te i pitam!“
„Ako me moraš pitati, jebiga.
Ništa se nije dogodilo.
Ništa se nije dogodilo!
Ljut sam bez razloga!
Odabrao sam ljutnju!“
„O, Bože, ti si lud!
-Jebeno si lud!“ -„Ti si luda!“
„Ne, ti si lud! Pokušavam s tobom razgovarati kao s odraslom osobom.
Ako ništa ne kažeš, neću znati.
Zato mi reci što sam učinila!“
-„Ako ne znaš, jebiga.“ -„O, moj Bože!
Samo mi reci nešto!“
-„Tako ćeš se ponašati?“ -„Da! Reci mi.“
„Stvarno želiš znati?
Stvarno želiš znati što se dogodilo?“
-„Da, želim znati.“ -„Želiš znati?“
„Da! Reci mi, ljubavi. Što?
Što sam učinila? Što?“
„Kad je rekao da sam pušio duhu i svi su se smijali,
ništa nisi rekla! Ja ne pušim duhu, kučko!
Ja ne pušim duhu, kučko!“
Volim vas. Puno vam hvala.
Los Angeles, Kalifornija!
Još jedan pljesak za Joa Koya!
Moram podijeliti ovaj trenutak sa svojim jedinim sinom.
Dovedite mi sina.
Živjeli smo ulicu dalje dok sam radio u Nordstrom Racku.
Evo moje desne ruke!
Ne mogu…
Prijevod titlova: Mirna Jelečanin