Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Los Angeles! Felkészültetek?
ÉLŐBEN
Hölgyeim és uraim!
A LOS ANGELES FORUMBÓL
Jo Koy!
Sikerült, Los Angeles!
Erre már régóta vártam.
Itt vagyunk a Forumban!
Végre! Két év!
Tudjátok, mi a szívás? Csak ehhez értek.
A stand-uphoz. És amikor elvették tőlem,
oda jutottam, hogy a fiamra nézve azt mondtam:
„Joe! Csak ehhez értek!”
Mondom a fiamnak: „Éhen fogunk halni.”
De nevetve halunk éhen.
Szívás volt! De most visszatértünk.
Szórakoztok. Nézzétek! Telt ház!
És ott vannak ketten még mindig maszkban, de nem baj.
Így döntöttetek, és ezzel nem viccelek.
Ne tegyetek feketelistára, kérlek!
Ez csak az én véleményem,
de ha ma este maszkot viseltek, hát legyen,
de jó eséllyel pont ma fogjátok elkapni.
AMI VICCES, AZ VICCES
Senki sem tart másfél méter távot.
Ott vagytok a másik mellett, aki így fog nevetni:
De viseljétek!
Én utáltam azt a kurva maszkot.
Ne értsetek félre! Mindenki viselte. Mindenki félt.
Megemlékezem róla, mert két kurva évig be voltam zárva,
úgyhogy most csak erről tudok beszélni.
De mindenki megijedt! Csak a maszkunk volt.
Mind emlékszünk még arra az időre, amikor tévézés közben
hirtelen megjelent a hírolvasó, és azt mondta:
„Legújabb hírek! Emberek halnak meg mindenhol!
Nézzék ezt a felvételt!” És egy ázsiai fickó ezt csinálta:
Aztán kurvára elesett, és bejöttek ketten védőruhában.
Azt mondták: „Úristen!
Elmondjuk, mi a teendő.”
Mi a faszom?
Aztán visszajöttek. „Ezt kell tenniük:
Viseljenek papírnégyzetet a szájuk előtt!
Akkor nem lesz bajuk.” Nem mondod? „Igen.
És töltsék fel a hűtőt, mert nem tudjuk, meddig fog tartani.”
Mi a faszom?
Feltöltöttem a hűtőmet két hétre.
Azt hittem, ennyi elég.
Sok apuka hitte, hogy két hét alatt lemegy.
De az a szar két kibaszott évig tartott!
És ahogy a fiam eszik, négy nap alatt kifogytunk a kajából!
Azt hiszem, most minden apa nevében beszélek.
Hősnek éreztük magunkat, amikor kifogytunk a kajából.
Igazi hősnek,
mert minden apuka kiállt a család elé:
„Szerzek ételt ennek a családnak.
Az életemet kockáztatva szerzek ennek a családnak
sajtos makarónit
és mogyoróvajat meg lekvárt egy üvegben.
Valaki adjon egy maszkot!”
És akkor felveszed azt a vacak maszkot.
Mindenki viselte azt a maszkot.
Nem tudtuk, hogy tényleg megvéd-e vagy sem.
Csak arra jöttünk rá… Megmondom, mire.
Nem tudom, hogy megvédett-e, de rájöttem valamire.
Amint az első alkalommal felvettem a maszkot,
rájöttem, hogy büdös a leheletem.
Szent szar!
Előtte sohasem éreztem így a saját leheletemet!
És szerintem sokak nevében beszélek.
Először akkor éreztük a saját leheletünket.
És akik itt most maszkot viselnek, néhányan azt gondolják:
„Szerintem tudom, miről beszél.” Igen!
Emlékeztek még az első alkalomra? Én igen. A boltban voltam,
és volt valaki mellettem, és megéreztem azt a szagot.
„Úristen! Ez…?
A rohadéknak romlik a foga vagy mi a fene van!”
Öklendezni kezdtem.
„Elnézést!”
Azután beülve az autómba ugyanazt a szagot éreztem.
Mondom: „Basszus, ez én vagyok?
Ez én vagyok?”
Kurva maszk. Utálom azt a maszkot!
Azért szeretem is, mert most már sokat fogselymezek.
És akik maszkban így csinálnak:
Tudjátok, hogy az mi?
Az egy tomahawk steak az őrlőfogatokban.
Ki kell szednetek.
Mert haldoklik.
De nem fogok hazudni. Az első hónap volt a legrosszabb.
Mind ugyanazt csináltuk. Ijesztő volt.
Bassza meg! Emlékeztek az elejére?
Egyedül akartatok lenni a polcok között.
Másfél méter? Lószart! Tizenöt méter!
Mész a polcok között, és jön valaki szembe.
„Elnézést! A távolság!
Kérem, ha nem bánja! Kérem! Másfél méter.
Maga! Igen maga!
Kérem!”
Ilyen volt az első hónap. Mindenki félt.
Ne tegyetek úgy, mintha nem!
Nehogy tüsszents az első hónapban!
Emlékeztek az első hónapra? Kurvára ne merj tüsszenteni!
Emlékeztek? Visszatartottátok. Így:
„Ne!
Ne!” Így csináltatok a maszk alatt. „Ne!
Ne!”
Mert mi volt, ha valaki tüsszentett?
„Szuperterjesztő!
A fickó egy kibaszott szuperterjesztő!”
„Nem!
Csak a barátnőm macskákat tart!
Allergiás vagyok a macskákra!”
Nagyjából a tizenegyedik hónapban már kurvára nem érdekelt senkit.
A tizenegyedikben.
Akkor már azt mondtuk: „A maszk megbaszhatja!”
Emlékeztek még rá? Akkor már kisétáltunk.
Ha tüsszenteni kellett, a maszk alatt csináltad.
Aztán a maszkkal törölköztél meg.
„Bassza meg ez a maszk! Kurva maszk!
Rohadt, kibaszott maszk!
Tizenegy hónapja hordom. Csak egy zsinórja maradt.”
Én többet is tüsszentek.
Egyszerre tizenegyet is.
Én így tüsszentek. Nem csak egyet.
Emlékszem, a Home Depot-ban voltam. Elkezdtem, és:
Basszus! Repült a takony.
A fülem is taknyos lett.
Levettem a maszkot. Bukkake után néznek ki így. Mondom: „A picsába!
Úristen! Milyen sok!”
Pajtik! Ha a nő most rátok néz,
és azt kérdi: „Mi az a bukkake?”,
kurvára ne válaszoljatok!
Elég annyi, hogy: „Nem tudom.
Nem tudom, min nevetnek. Ez fura.
Ez fura. Mi lehet az? Egyáltalán nem tudom.”
És ne válaszoljatok azonnal. Nem lesz jó éjszakátok.
Elcseszitek vele az egész randit.
„Hogy mi az?”
„Amikor egy rakás fickó ráélvez.
Úgy tizenegy srác egyszerre,
és a csaj alááll.”
„Mi a fenét nézel te,
amíg én dolgozni vagyok, te rohadt perverz?
Te beteges fasz!”
És akkor hazudnotok kell: „Nem!”
Hazudnotok kell. „Csak rákerestem…
neked az egyik nap arra, hogy a bor bukéja,
és rosszul írtam be.”
Sok viccet fogok úgy kezdeni, hogy: „Emlékeztek, amikor?”
Emlékeztek, amikor a járványügyisek ezt mondták?
Azt mondták: „Aki tüdőproblémával vagy légzési nehézséggel küzd,
mondja meg a biztonsági őrnek az intézménynél, ahová be akar menni,
és akkor beengedik maszk nélkül.”
Erre én: „Fogadjunk, vaze!
Gyerünk!”
Odamentem. Így mentem oda.
A fickó megállít: „Bocs, de vegyen maszkot!”
Mire én: „Ó! Izé…
Szóval,
tüdőproblémám van,
és nem viselhetek maszkot.”
Erre ő: „Uram! Milyen tüdőproblémája van,
ami miatt nem viselheti?”
Erre én, és tényleg ezt mondtam. Így igaz.
Mondom: „Nem hinném, hogy ezt megkérdezheti.”
Mire ő: „Uram! Meg kell kérdeznünk.
Így eldönthetjük, hogy beléphet-e.”
Mondom: „Oké. Jó. Szóval,
alvási apnoém van.”
Basszus! Remélem, ez beválik!
Erre ő: „Az micsoda?” Mire én: „Bassza meg!”
Mondom neki: „Uram! ez egy alvási rendellenesség,
amitől a tüdőm… szóval, amikor az agyam elalszik,
akkor a tüdőm is.
Az agyam szól, hogy: 'Jó éjt!', és a tüdőm azt mondja: 'Viszlát!'
És akkor csak fekszek így.”
Erre ő: „Mi a fasz?” Mondom: „Tudom. Szar, mi?”
Próbáltam bemenni. Erre ő: „Uram! Még lenne kérdésem.
Hiszek magának, de nem teljesen értem.
Ha egész éjjel nem alszik,
és nem is vesz levegőt,
akkor hogy kel fel másnap,
hogy bevásároljon?”
Mondom: „Erre könnyen válaszolok. Van egy lélegeztetőgépem,
ami segít aludni éjjel, segít lélegezni.”
Mentem volna be.
A fickó azt mondja: „Uram! Oké. Csak még pár kérdés.”
Mondom: „Most komolyan, mi van még?
Mit akar kérdezni?”
Azt mondja: „Ha a gép segít lélegezni…”
„Igen, a gép segít lélegezni.” „De hogyan?”
„Csak úgy ott van?” „Nem. Egy csővel.
Egy csővel levegőt pumpál a tüdőmbe, és így lélegezhetek.
Rendben? Bemennék.”
Erre azt mondja: „Uram! Csak még egy kérdés.”
„Mi van? Mit akar kérdezni?”
Az mondja: „Hogy marad a cső az arcán?”
Erre én:
„Viselnem kell egy…
egy maszkot. Bassza meg! Mindjárt jövök.
Kibaszott seggfej! Mi maga, detektív?”
Senki sem veszi komolyan az alvási apnoét!
Kinevetnek, ha mondom, hogy ez a problémám.
„Vicces!”
Pedig az a szar komoly probléma!
Akinek alvási apnoéja van, az elmondhatja, hogy minden éjjel megküzd a halállal.
Ilyen közel kerülök a halálhoz,
és minden alkalommal kurvára legyőzöm!
Túlélőként ébredek fel.
Ki mondhatja még ezt? Minden este ilyen közel a halálhoz?
Hát én! Alvási apnoe.
De ezt senki sem tiszteli,
csak mert fel kell vennem egy kurva nagy maszkot!
Ezért utáljuk ezt.
Egyedül az átkozott maszk gyógyíthat meg.
Nem műthető.
És ezért utáljuk bevallani az alvási apnoét.
Inkább horkolunk, amíg bele nem halunk.
Aztán szó szerint kurvára belehalunk!
Biztosan van itt ilyen pasi,
és a barátnője ezt csinálja: „Figyelj! Kibaszott…
Figyelj már, te kibaszott idióta!”
Nézzétek! Mutogatnak! Óramű pontossággal!
Most… Nézzétek! Nézzétek, milyen vidám!
„Itt van! Ez az a faszszopó! Ez itt!”
Ott van!
- Hogy hívnak? - Dylan.
Dylan.
- Mióta jársz vele? - Négy éve.
Négy éve.
És nem hallgat rád?
- Egyáltalán nem. - Persze, hogy nem!
„Bassza meg! Fel nem veszem!
Én azt fel nem veszem! Inkább kurvára meghalok!”
És komolyan mondja!
Négy éve! A csaj szeret, haver! Vedd fel az átkozott maszkot!
Ez a szar megmenti az életedet! Összeházasodtatok?
És még így sem hallgat rád?
- Összeházasodtok? - Ja. És nem veszi fel.
Nem akarja felvenni. Megbaszhatja. Hagyd meghalni!
Bassza meg!
Bassza meg, haver!
Dylan bassza meg! Dylan megbaszhatja!
Ezt írjuk majd a sírkövére. „Dylan bassza meg!
Dylan megbaszhatja. Most itt lehetne. Itt lehetne!”
A picsába!
Dylan! Vége! Vége.
Hozzád akar menni.
Miért vagy zavarban?
Ez a nő szeret. Neked adja… Nézz rá!
Viseli a gyűrűdet. Már nem csak randiztok.
Ez nem kínos. Ha szingli lennél, érteném.
Szingliként én utáltam.
Az a szar… A kapcsolat lehetősége is elszáll, amint felveszem a maszkot.
Nagy szívás!
Oda jutottam, hogy mikor kufircoltunk,
és végeztünk, azt mondtam: „Haza kell menned. Most.”
Az egyik csaj megharagudott. „Mi van? Ez komoly?
Megvolt a szex, és kirúgsz? Kurvának nézel?”
Erre én: „Nem. Nem ezért.
Csak az van, hogy fel kell vennem valamit az alváshoz,
és kínos, és nem akarom, hogy lásd. Ennyi.
Nem arról van szó. Bírlak. Randizni akarok veled.
De fel kell vennem ezt az izét.”
Erre ő: „Úristen! Úgy megijesztettél!
Mert tényleg kezdtem kurvának érezni magam.
De tetszel. Ne érezd kínosnak!
Tetszel. Ezért mentünk tovább. Hagyd ezt abba! Ha kell, hát vedd fel!”
„De biztos?”
„Persze! Úristen!
Hagyd ezt abba! Tetszel. Mi az, fogszabályzó?”
„Annál kicsit nagyobb.”
„Nem érdekel! Vedd csak fel!”
„De biztos?” „Persze. Kedvellek.
Vedd csak fel!”
„Hát jó…”
Felvettem azt a szart…
és másnap felébredtem. Az ágy üres volt.
Csak egy cetli azzal, hogy: „Nem tudtam, hogy te vagy Bane.”
Úgyhogy érteném, Dylan, ha szingli lennél. De szeret!
- Hogy hívnak, édes? - Erin.
Erin. Erin szeret, Dylan!
Nem érdekli a maszk.
Veled akar élni.
Azt akarja, hogy itt légy neki. És én is!
Viseld azt a rohadt maszkot!
Ha szingli lennél…
Haver! Van más, ami miatt undorodik tőled.
Nekem elhiheted.
Készítettél már róla felvételt?
- Igen. - Tényleg?
És látta 4K-ban? Haver! Menj már!
Anyám felvett videókamerával.
Videókamerával!
Talán vannak itt gyerekek is, 14 vagy 13 évesek.
„Mi a szar az a videókamera?”
Tudjátok, van az a kamera a telefonotokban.
Az valaha egy külön eszköz volt!
És hatalmas volt! Olyan nagy…
Boldog születésnapot
Közelíts rá!
Zoom! Nyomd meg a zoomot! Közelíts rá!
Boldog születésnapot
Anyám felvett videókamerával.
Értitek? Nem 4K-ban. Egy régi…
Ez úgy a 90-es évek végén lehetett, amikor lefilmezett.
De mondom, mi van.
Hajnal háromkor filmezett le, javában aludtam.
És az akkori videókamerákkal az volt,
hogy nem kellett lámpa, mert volt rajtuk egy gomb
„éjjellátó” felirattal.
És anyám bekapcsolta, mire: The Blair Witch Project.
Egy ilyen dokumentumfilmet forgatott, hogy: „A fiam…
A fiam azt mondja, horkol.
De nem horkol. Haldoklik.
Nézzük meg közelebbről! Gyerünk! Menjünk!”
Tudod, milyen ez, Erin? Szerintem
Dylannek látnia kellene magát élőben, hogy tényleg átélje,
mert telefonon mindegy…
Megnézheted telefonon,
de nem fogod azt érezni, amit Erin érez minden éjjel,
amikor látja elsorvadni a vőlegényét.
Úgyhogy ezt most Erinért teszem.
Szerepjátékozunk egyet.
Én leszek Dylan, te leszel Erin. Felkészültél?
Erin ezt látja minden kibaszott éjjel. Érezd!
Éld át, hogy mit érez!
Képzeld magad a helyébe!
Kész? Ez vagy te minden éjjel. Így alszol.
Oda nézz! Azt mondja: „Igen!”
Érted, Dylan tesó? A saját kezed próbál felébreszteni.
Ezt tudtad? A kezed ezt csinálja:
Tudod, hogy nézel ki, amikor alszol?
Istenre esküszöm, hogy ilyen vagy!
Úgy nézel ki, mintha egy szellem
épp a szádba tömné a farkát,
és egész éjjel szellemfaszt szopsz, így:
Mire Erin: „Ne szopd már azt a szellemfaszt!
Dylan! Ne szopd tovább a szellemfaszt, kérlek! Hagyd abba!”
Te meg ott fekszel így:
És a szellemek ott sorakoznak az ágyad mellett. Ott sorakoznak.
Így: „Azt hiszi, horkol. Hajrá! Ketten!”
A másik meg: „Mifasz van?
Hé! Dylan jó kis kurva. Csináljuk!”
„Hárman! Hárman! Hárman!” „A francba!
A picsába!”
„Három fasz, Dylan? Hagyd abba!
Ne szopd a szellemfaszokat!”
Észrevetted már,
Dylan, hogy az éjszaka közepén felébredve így ébredsz fel?
Szellembukkake!
Árulok ám lélegeztetőgépet is a kinti árusító standnál.
Tudjátok, milyen vicces lenne,
ha tényleg árulnék lélegeztetőgépet is?
Én lennék az egyetlen.
Én lennék az egyetlen előadó, aki lélegeztetőgépet árul
a kinti standnál!
Vicces lenne.
Az emberek azt mondanák hazafelé:
„Jo Koy nemcsak vicces, de megmentette az életemet.
Köszönöm, Jo Koy!”
Reklámoznám is.
Reklámoznám. Dylan! Te lennél a beszélő fejem.
„Helló! Dylan vagyok.
Helló! Dylan vagyok, és évekig
szellemfaszszopás-függő voltam éjjelente.
Azt mondtam a feleségemnek, hogy csak 'horkolok'.
De azután elmentem Jo Koy előadására,
ahol vettem egy lélegeztetőgépet.
És találjátok ki, mi történt! Már nem szopok szellemfaszokat!
Találjátok ki, hogy most ki szopik!
Erin!
Köszönöm, Jo Koy!”
Emlékeztek arra, hogy elfogyott a vécépapír?
Mi a faszom járvány ez? Elfogyott a vécépapír!
Még sosem láttam így szörnyeteggé változni az embereket!
A hírekben mindenhol embereket láttál bevásárlókocsikkal,
amiket megraktak vécépapírral, és futottak az autóikhoz,
és valaki mögöttük így üldözte őket:
„Az én seggem is viszket, te rohadék!
Most mit kezdjek a viszkető seggemmel?
Szemétláda!”
Teljesen megrémített!
Verekedtek a vécépapírért, mintha nem lenne más megoldás.
Anyám fel volt készülve a vécépapírhiányra.
Azóta készült a vécépapírhiányra,
hogy belépett ebbe az országba.
Amikor másnál elfogy,
anyám azt mondja: „Mi folyik itt? Nem értem.”
Anyámnál sohasem fogy el a vécépapír!
Anyám egy évig is tud használni egyetlen tekercset!
Egy évig!
És most itt sok nő arra gondol: „Hogy a picsába lehetséges ez?”
Elmondom, hogyan.
Ez most csak nem Fülöp-szigeteki nőknek szól.
Elmondom a titkot, hogy anyám mit csinál,
és miért nem fogy ki soha a vécépapírból.
És ez most csak nem Fülöp-szigeteki nőknek szól.
Amikor anyám pisil,
akkor nem töröl.
Egy nő azt mondta: „Pfuj!”
Nézzétek! Eltakarja a száját! És intett is!
Nézzétek! Ott, farmerben!
Farmerdzsekiben. „Jaj!”
Meg: „Úristen!
Úristen!” Aztán: „Ó, ez én voltam! Ez…” Nézzetek rá!
Megmondom, miért. Hogy hívnak?
Eileen.
Eileen! Hadd mondjam el, miért nem használ papírt!
Rendben, Eileen?
Mert lemossa vízzel. Úgyhogy ezt neked, ribi!
Soha ne legyetek tiszteletlenek
az anyukám puncijával Los Angelesben!
Anyám puncija a legtisztább punci
Los Angelesben!
És visszaszívom.
Nem úgy értettem. Az a „ribi” csak kedveskedés volt.
Szeretlek!
Korábban én is ugyanezt mondtam, Eileen.
Te tényleg. Mondom: „Anya! Miért nem törlöd ki?
Töröld ki!”
Erre anyám rögtön, mert mindig rögtön válaszol:
„Azt akarod, hogy kitöröljem? Szerinted az tiszta, Joseph?
Ha pisilek, azután törlök,
akkor töröljem szét a pisit a pekpekemen?
Neked ez tiszta, Joseph?
Csak pisiljek, és kenjem szét a pisit a pekpekemen?
Hogy sós legyen? Sós pekpek?
Lemosom, Joseph, vízzel!
Olyan, mint az új!
Olyan, mint az új!”
Mi van?
Ha belegondoltok, ez zseniális. Igaza van!
Meg lehet nézni. Felkészült. Sohasem fogy ki a vécépapírból!
És sohasem sós a puncija!
Egyetértő nők.
Látom, arra gondoltok: „Tudod, mit? Igen.”
Ez zseniális ötlet.
Talán egy olyan kutya… Ismeritek a hordozható kutyatálakat?
Amit így kinyitsz és visszacsuksz.
Egy kis körnek látszik, azután szétugrik ilyen kis…
Azt vihetnétek magatokkal.
Anyámnak is ilyen van!
Másik fajta. Ő úgy hívja: tabo.
Egy ilyen pohár!
Sok ember kérdezi most itt, hogy mi az a tabo?
Főleg a nem Fülöp-szigetekiek. Elmondom, mi az a tabo.
A tabo bármi lehet.
Egy letört fülű kávésbögre,
egy üres margarinosdoboz,
vagy anyám kedvence: egy óriási papírpohár.
„Mert abba egy liter víz is belefér, Joseph!
Jól le tudom mosni vele, nem?”
És anyám tabója mindig ugyanott áll,
ahol azóta, hogy ideköltözött ebbe az országba:
a zuhanyzó és a vécé között.
Azt a kis területet ott úgy hívja: „tabo utca”.
Az anyám különleges poharának a helye.
Sok nem Fülöp-szigeteki srác azt kérdi:
„Miért mondod ezt el nekünk, Jo Koy?”
Hát megmondom, miért.
Mondjuk, randiztok egy Fülöp-szigeteki csajjal, és jól megy.
Egyik este lefekszetek egymással, és nála alszol.
Reggel felkelsz, fogat mosol, és kellene egy pohár.
Ne használd azt a kurva poharat!
Az a pohár nem a szádnak van ott.
Nos, a szüleim elváltak, amikor tíz vagy tizenegy voltam.
Négyen voltunk gyerekek. Robert, Rowena, Gemma és én.
Ha anyám akart valamit, megkapta.
Anyánk és apánk volt egyben. Mindig mondom.
Nem számított, mit kért. Odavitted neki.
Nem kérdeztél, csak vitted.
Hallgatnunk kellett anyánkra.
Mondok valamit. Mindegy, mit kér.
Néha anyám bement a fürdőbe,
és elfelejtette megtölteni a tabóját.
És persze a legfiatalabbnak kell megtölteni.
Ez mindig…
Ez mindig akkor történt, ha ott voltak a barátaim.
Játszok a barátokkal a nappaliban,
és hirtelen azt hallom: „Joseph!
Joseph!”
És már a hangsúlyból tudom,
hogy anyám elfelejtette megtölteni a tabóját.
„Joseph!
Joseph!”
A barátom odajön hozzám: „Miért nem válaszolsz?”
Erre én: „Nem akarod te azt tudni.
Inkább fogd be a pofád!”
„Joseph, hallom ám!”
„Bassza meg!”
Lassan végigmegyek a folyosón,
kinyitom a fürdőszobaajtót, és ott van,
ott ül a tabójával.
„Mi tartott ilyen sokáig?
Már meg is száradt.
Töltsd ezt tele!” „Istenem!”
Annyira megharagudtam. „Úristen!
Túl öreg vagyok már ehhez, anya! Ezt nem kellene látnom!
Túl öreg vagyok ehhez, anya!”
Mire anyám: „Mit látsz?
Joseph!
Fordulj meg!
Fordulj meg! Mit látsz?
Ezt?
Valaha itt laktál.
Ez volt a régi házad, mielőtt ebbe a házba költöztél.
És most segíts kitakarítani a régi házadat!”
„Istenem!”
Megtöltöm a poharat jéghideg vízzel,
és kirohanok.
Anyám felkiált:
„Ez jeges!
Tüdőgyulladást kap miattad a puncim!”
A barátom azt mondja: „Anyukád puncija tüdőgyulladást kap tőled?”
Mármint gondoljatok bele! Gondoljatok bele! Ez menő.
Ezt szeretem a stand-upban.
Mesélhetek a kultúrámról,
és átérezhetitek vagy nem. Az sem baj.
De halljátok az életemet, a történeteimet, és azt mondjátok: „A francba!”
Észrevettétek már, hogy mi, Fülöp-szigetekiek szeretjük a feketéket?
Szeretjük a feketék kultúráját.
Semmit sem kell elmagyaráznotok.
Értjük. Majdnem ugyanolyanok vagyunk.
A kaja… Láttátok már? Tiszta lelki táplálék.
Annyi lélek van benne, hogy énekel. Kész őrület!
Szerintem a bennünk lévő spanyol miatt.
A bennünk élő spanyol miatt. Ezért.
És tudjátok, a mexikóiak…
Tudjátok, a mexikóiak…
A latinok közül a mexikóiak…
büszke emberek, de…
nagyon hasonlítanak a Fülöp-szigetekiekre,
a bennünk lévő spanyol vér miatt.
És eljönnek az előadásomra, mert hasonlóak.
Azt gondolják: „Mi a fene? Hasonlítunk!”
És lehet tudni, hogy vannak itt mexikóiak.
Amikor azt mondom: „Mexikóiak…”
Akkor fütyülni kezdenek.
És akkor tudom, hogy itt vannak,
mert senki sem fütyül jobban, mint a mexikóiak.
Csukjátok be a szemeteket! Mintha egy madárházban lennénk.
Annyira szép!
Senki sem tud így fütyülni.
Mindegyik más!
Már a gyerekeik is tudnak így fütyülni.
Elveszítik a kisgyereket a plázában, és csak fütyülnek.
„Papá? Papá!
Papá!
Papá!”
Szeretném, ha tudnátok, mexikóiak,
hogy mennyire hasonlítunk.
Amikor a spanyolok elhagyták a Fülöp-szigeteket, mindent otthagytak.
Ezért vagyunk ugyanolyanok. Értitek?
Hasonlítunk. Mindent otthagytak.
A kultúrájuk olyan, mint a miénk.
Minden egyforma. Keményen dolgoztok, ahogy mi is.
Fiesta? Fiesta!
Mariachi? Karaoke! Ugyanaz a szar!
Igazából senki sem akarja hallani.
De még a szavaink is egyformák,
mert amikor elmentetek, otthagytátok a rohadt szavakat is,
és mi átvettük őket.
Ti otthagytátok, mi meg átvettük őket.
De meg is változtattuk.
A szitokszavaitokból édesség lett.
Tudjátok hát, tudja minden mexikói,
hogy ha van filippínó munkatársa,
akkor tudja, hogy édességgé változtattuk a szitokszavakat!
Úgyhogy ne haragudjatok meg, ha egy kis Fülöp-szigeteki hölgy
bemegy a melóba egy nap, és bemegy a pihenőszobába
egy tálca édességgel, és odamegy hozzátok, és azt mondja:
„Vedd ezt a szádba, puto!”
Ne haragudjatok meg rá! „Mi a fasznak nevezett ez engem?”
Mert értem én. A ti nyelveteken a puto az „ribanc”.
De a mi nyelvünkön
ez egy finom édesség kókusszal a tetején,
és a hölgy csak szeretné, ha megkóstolnál egy
putót.
Árulok odakint putót.
Ez a legőrületesebb árusbódé.
Lélegeztetőgép és tabo!
Ami alapvetően az összes üres pohár és vizes palack, ami nem kell.
Kimossuk, azután aláírom őket.
Lesz, aki autóval megy haza.
Majd ránézel a feleségedre, és azt mondod: „Lehet, hogy kellene egy tabo.”
És ez nem mocskos dolog. Nem ezt mondom.
De néha előfordul a nőkkel, hogy amikor ki kell menniük a mosdóba,
főleg hogy van, akinek ez a mai este randieste,
és egy randin nagyon gyorsan intézitek a mosdót, hogy lássátok az előadást,
úgyhogy rohantok vissza, de pisiltek,
és siettek. És ott van ez a nőknél, amikor pisiltek és töröltök.
Mindig is kényes, sérülékeny dolognak tartottam a vaginát.
De a nőket nem…
Kurvára nem érdekli.
Úgy törlik, ahogy a baseballban a fogó a kesztyűjét olajozza.
Így: „Száradj már meg, punci! Menjünk!”
Azután rohantok vissza a helyetekre. „Lemaradtam valamiről?”
„Nem, nem maradtál le semmiről.” „Oké, az jó.”
És az este hátralévő része jól telik, és azután hazamentek.
Jól mennek a dolgok.
De elfelejtitek, hogy mit csináltatok, milyen agresszívek voltatok.
És sokan pici ajándékokat hagytok odalent.
Mi van?
Igen! Ne tegyetek úgy, mintha nem tudnátok, miről beszélek! Apró…
Apró kis vécépapír-galacsinokat.
Vicces kis ajándékokat.
„Csiklószemét.”
És ott van. De elfelejtitek!
És a pasi odalent ezt csinálja:
Azt kérditek: „Mi van?” Erre ő: „Semmi!”
Mert nem szoktunk szólni.
Nem szoktunk szólni! Mert ennyire szeretünk titeket.
Ennyire szeret titeket a pasitok.
Inkább megesszük a kurva vécépapírt.
Le se szarjuk.
Megesszük azt a szart. Megesszük.
Két hét kellett, hogy lejussunk oda.
Szerintetek az apró kicsi galacsinok keresztbe tehetnek?
Megesszük azt a szart! Némelyik nagyobb, azt így megrágjuk:
Kiköpjük, így. Mindenki.
Ne! Itt minden pasi tudja, miről beszélek.
Megeszitek, de meg ám…
Dylan! Dylan megzabál egy egész tekercs vécépapírt.
Mert a vécépapír ott van.
Nem mondom, hogy undorító! Semmi baj.
Nem piszkállak titeket emiatt. Oké.
Megesszük! Mert ott van. Bassza meg!
Nem úgy, mint ti. Mert ti mit csináltok?
Nyomorultan érezzük magunkat miattatok.
Nyomorultan érezzük magunkat. Egy pici szösz miatt.
Egy pici szösz a hegyén,
és semmi szopás.
Rohadt bunkók vagytok!
Meglátjátok, és: „Ez meg mi a fene?
Szopd le magad, nekem nem megy!
Nem megy!”
A fiamnak jobb.
Neki nem kell töltögetnie a tabót az anyjának.
Most már van bidé.
A fiamnak van bidéje. Egy menő bidé.
Kimész pisilni, felnyílik a teteje. Felkapcsol a villany.
„Ide pisilj!”, mondja. „Gyere ide! Pisilj!” Így beszél.
„Mi a helyzet, haver? Gyere ide! Pisálj a számba!”
Ez a menő ebben a generációban.
Mindenük megvan. Mindenük megvan, ami kell.
Nem kell olyasmi miatt aggódniuk, amin mi átmentünk.
Basszus! Nekik már jó.
Sajnálom anyámat. Nem is tudom, hogy bírta ki.
Mindent eszközöm megvan, hogy szemmel tartsam a fiamat.
Bárcsak… Ha anyámnak lett volna… Te jó ég!
Ha nem értem haza akkor,
amikorra anyám mondta, óriási balhé volt.
„Tízre gyere haza! Kérlek, Joseph! Tízre gyere haza!”
11:30. „Te jó ég!
Te jó ég! Hol van már?
Megint elrabolta valaki Josephet!
Megint elrabolta valaki Josephet!”
Ez azt jelenti, hogy már raboltak el.
Pedig sose raboltak el.
De a fiamnál? Találd meg a fiamat applikáció.
Megnyomok egy gombot. Ha nem válaszol az üzenetemre,
küldök még ötöt. „Hé! Hol vagy?” Semmi válasz.
„Hé! Vedd fel a telefont!” Nincs válasz.
„Hé, haver! Hol vagy?”
Csak elindítom az appot, és egy kis emoji
mutatja a fiamat a vegyesbolt előtt így.
És akkor lefekhetek aludni!
Csodálatos, ami a mai gyerekeknek van.
És el kell mondanod, hogy milyen jó nekik.
Öt perc sem kell egy film letöltéséhez.
Annyi sem. Egy perc!
És 4K-ban nézhetik a filmet.
El kell mondani, hogy nekünk nehéz volt,
hogy mit tettünk meg egy új filmért.
„Új filmek kedden” a videotékában,
ahol ígértek 100 példányt a Jurassic Parkból,
és korán oda kellett érned, rohanni a polchoz,
megnézni minden borítót, és erre:
„Elfogyott.”
Basszus!
Akkor sietsz a pulthoz:
„Visszahozta valaki a Jurassic Parkot?”
Mire a pultos: „Nem, de két órán belül lesz.”
„Megvárom!” És ott állsz a kibaszott pultnál,
és bámulod a visszavételezési ablakot, mint egy kocka,
hogy becserkészhesd.
És amikor látod, hogy bedobnak valamit,
megpróbálod gyorsan elolvasni a címét.
Látod beesni. Ott van a J és az U betű.
Arra gondolsz: „Ez az!”
„Uram! Most dobtak be egy Jurassic Parkot!
Láttam a J és az U betűt! Biztos, hogy egy Jurassic Park!
Négy órája itt várom. Kérem!”
Erre a pasi: „Tessék, haver!”
Erre te: „Köszönöm szépen! Igen!”
Aztán ránézel, és: „Jumanji? Nem ezt akartam!”
A mai gyerekeknek már jó.
Tudjátok, ittam…
Ilyen palackozott vizet iszom.
Úgy kezdődött… A 9,5 pH-s az igazi,
és a fiam miatt veszem.
Ez az új generáció. Ennyire jó nekik.
Fizettem öt dollárt egy palackért. Mi a faszt művelek?
Mert egy nap a fiam hazajött az iskolából…
Negyedikes lehetett. Nem tudom. Akkor még...
Nagyon fiatal volt, és a tanára azt üzente:
„Csomagolna palackozott vizet a fiának, kérem?
Három palackkal is,
mert elzárjuk az ivókutakat.”
Mondom: „Mi van?” Odaírta: „Lehetőleg 9,5 pH-sat.
Hogy egészségesebb vizet igyon.”
Mondom: „Joe! Mi ez a 9,5 pH-s víz?”
Ő meg: „Azt akarják, hogy igyunk 9,5 pH-s vizet.
Egészségesebb víz. Mert az nagyon egészséges.”
„Mit jelent a pH, Joe?” Azt mondta: „Perfekt hidratálás.”
Mondom: „Mi van?”
A kis hülye nem is tudja, mi az. Egyikünk se tudja.
Mondom: „Miért zárják el az ivókutakat, Joe? Mi ez az egész?”
Azt mondta: „Mert fluorid van a vízben,
és az nem tesz jót,
ezért elzárnak minden ivókutat,
mert fluorid van a vízben.”
Mondom: „Joe! Te nem mosol fogat.
Meg kéne innod azt a vizet.”
Fluoridos a víz!
Minden ivókutat elzárnak az iskolában.
Elzárják őket!
El kellett kezdenem palackozott vizet venni a kölyöknek.
Mi a faszom? Mi is ilyen ivókutakból ittunk!
Nem lett tőle bajom. Szerintem.
Másoknak sem.
Szerettük az ivókútélményt. Emlékeztek rá?
A percre, amikor minden osztályt kiengedtek?
Minden osztály kijött,
és mindenki felsorakozott egyesével az ivókút előtt,
és mindenkinek tíz másodperc alatt kellett annyit innia, amennyi belefért.
És a többi gyerek számolta.
„Egy egyezer, két egyezer,
három egyezer, négy egyezer!”
És a gyerek ezt csinálta:
„Négy egyezer, öt egyezer, hat egyezer,
hét egyezer, nyolc egyezer!”
A kurva kölyök ott küzdött!
Mert a szerelő, aki bekötötte a kutat,
olyan kicsire állította a víznyomást,
hogy a víz éppen csak csurgott abból a csöcsből!
És a gyerek szívogatta meg nyalogatta!
Hát mennyire volt az a szar egészséges?
Szívogatta…
És mi volt rajta az a rákérgesedett, zöld szar?
Mi a fene volt az? COVID-14?
A mai gyerekek már azt se tudják, mi az a slag!
Nem ismerik a slagot. Nekünk az volt a palackozott víz!
Öt órája bicajoztatok.
Ránézel a haverokra: „Szomjasak vagytok?” „Igen.”
És megálltok bármelyik háznál,
bármelyik háznál slaggal az előkertben.
Az közösnek számított! Bárki használhatta azt a vacakot.
Köztulajdon volt!
És futottál. Kurvára futottunk! Mindenki futott.
Ki ér oda elsőként a slaghoz? „Én vagyok az első!”
A kölyök azt hitte, hogy győzött, de nem!
Mert nem tudta, hogy még maradt víz a slagban,
és az felforrt vagy 200 fokosra!
Úgyhogy egy pofára való láva várt rá. „Nyisd meg!”
A mai gyerekek már nem tudják, mi az a slag.
Nem tudják, mi az a slag!
Kérdeztem a fiam: „Tudod, mi az a slag?”
Ő meg: „Van köze a kurvákhoz a klubban?” Mondom: „Joe!”
Ezeknek már jó dolga van.
De én szeretem ezt. Ezt mondom.
Szeretem ezt a digitális kort, amiben élünk, meg a cuccokat, amink van.
Imádom.
Könnyebb így gyereket nevelni, tudjátok?
Az anyjával már rég elváltunk egymástól,
de közel maradtunk, és remek szülők lettünk ezekkel az eszközökkel.
Értitek, mire gondolok? A FaceTime-ra,
a kamerás appokra, meg mindenre, amivel figyelhetünk rá.
És együttműködhetünk csapatként. Imádom!
Ugyanabban az utcában lakunk.
Tudja a kódokat a házamhoz.
Tudja, mit kell csinálni. Ha a fiunk nálam van,
de úton vagyok, akkor FaceTime-ozok vele, és átmegy, és elintéz mindent.
Tényleg ez a legjobb. Imádom.
De az a helyzet,
hogy mindegy, mennyi eszközünk van, a tinédzser csak tinédzser marad.
Ugyanolyan elbaszott dolgokat művel, mint én gyerekként.
És nem érdekli!
Azt hiszi, megúszhatja. Nem is értem, hogyan.
Tudja, hogy ott vannak a kamerák a házban. Nem érdekli.
A tökéletes példa: Connecticutba mentem. Ő akkor 15 éves volt.
Connecticutba indultam, és azt mondtam a fiamnak:
„Joe! Figyelj! Elmegyek Connecticutba, oké?
És ha bulit rendezel, meg fogom tudni.
Úgyhogy ne rendezz bulit!”
Erre a fiam: „Apa! Nem fogok bulit rendezni.”
Mondom: „Joe! Csak hallgass meg! Ne rendezz bulit, oké? Ne csináld!”
Erre ő: „Apa! Nem fogok bulit rendezni. Megígérem. Nem hívok el senkit.”
Mondom: „Ide figyelj! Hallgass meg! Ha bulit rendezel, Joe,
és az egyik haverod beugrik a medencébe,
és kitöri a kurva nyakát,
akkor engem fognak beperelni,
és minden, amiért olyan sokat dolgoztam,
hogy rád hagyhassam, amikor elhagyom ezt a világot,
minden a pöcsfej Dave-é lesz,
csak mert a sekély végébe ugrott hajnal kettőkor,
tök sötétben.
Odaadnál mindent a pöcsfej Dave-nek?”
Azt mondta: „Nem, apa. Ne aggódj emiatt!”
Mondom: „Ígérd meg!” „Megígérem.”
Elmentem Connecticutba.
Connecticuti idő szerint reggel ötkor,
ami hajnal kettő Los Angelesben,
erre ébredek fel:
A kameraalkalmazás jelez. Elindítom.
Kölyköket látok kimenni a házból a medencéhez.
„Kibaszott seggfej!
Te kibaszott seggfej!
Baszd meg! Hazudtál!
Hány kurva kölyök van ott?
Bassza meg!”
Az utolsó, aki elment a kamera előtt, az a fiam volt.
Így ment el előtte:
Hívom az anyját.
„Szia! Ne tudd meg, mi a faszt művel a fiad!”
„Úristen! Mit csinál?”
„Bulit rendezett!”
„Mi? Azt mondta, alszik.” „Hát nem. Épp a medencébe ugrálnak.”
„Mi a fene?” „Hát ja. Mi a fene, mi?
És tudod, mit mondtam neki?” „Mit?”
„Azt mondtam, ha beugrálnak a medencébe, kitörik a nyakuk. És aztán beperelnek.”
„Ja, tudom.” „És akkor…”
„Tessék? Mi lesz?” „Akkor nem kapsz pénzt.”
Erre ő: „Mi a fasz?” Mondom: „Mi a fasz?”
Erre ő: „Menjünk!” Mondom: „Menjünk!”
Úgyhogy beültünk az autóba.
Letett az anyósülésre.
„A fiad egy kibaszott seggfej.” „Tudom.”
Nyúlok a biztonsági övért.
Leparkolunk a felhajtón. Minden fény elalszik.
Az összes kölyök eltűnik. A feleségem az ajtóhoz megy.
„Nyisd ki az ajtót!
Joe! Nyisd ki ezt a kurva ajtót!”
A fiam kinyitja. Úgy tesz, mintha akkor ébredt volna fel.
„Tudjuk, hogy nem aludtál. A lábad is vizes.
El se hiszem, hogy buliztál!
Apád nagyon dühös.”
„Mi van? Dühös?”
„Apád nagyon haragszik.”
„Hogy érted azt, hogy haragszik?”
„Apád haragszik.”
A telefon még mindig a Bluetoothon van.
Ott kiabálok az anyósülésen már 15 kibaszott perce.
Ez a negyedik Netflixes különkiadásom.
De elmondom,
hogy ez egy szeretem-gyűlölöm viszony a Netflixszel.
Azt kell mondjam, halálosan imádom őket. Ez már a negyedik.
De az első? Azt még nem akarták.
És itt is vannak! Itt van az egész vezetőség. Látlak ám!
És imádom őket! Imádom őket ezért!
De nem tudják, hogy más fából faragtak.
Ha nemet mondanak, megmutatom, miért kell igent mondaniuk.
Ha megnézitek a Live from Seattle-t, az első Netflix műsoromat,
akkor jó, ha tudjátok, hogy a Netflix többször is nemet mondott,
és azt a szart nekem kellett kifizetnem!
Én fizettem ki. Az egészet.
Mindent. Mindent, amiért 1989 óta megdolgoztam,
elköltöttem a műsorra.
Csődbe mentem!
Odafent sírtam a zöld szobában az ügynökömnek és a menedzseremnek.
„Ez az egész el van baszva!”
A fiam ott aludt a kanapén.
„El van baszva! Miért én fizetek a saját műsoromért?
Szereztem előfellépőket. Van műsoruk. Nekem miért nincs különkiadásom?”
Erre mindketten azt mondták: „Csak csináld! Majd mi üzletelünk.
Csak menj ki, és csináld azt, amihez értesz!” Én meg:
„És a színpadon: Jo Koy!” Kimentem, mintha nem sírtam volna.
„Helló mindenkinek!”
Nemcsak nemet mondtak,
de amikor kiderült, hogy felvétel is készül,
felhívták a menedzseremet és az ügynökömet:
„Hé! Hallottuk, hogy Jo Koy felveszi a műsorát.
Csak szólni akartunk, hogy tényleg nem kell.”
Mi a faszom?
Tényleg ezt mondták!
Ez aztán a stressz! Hogy mi?
Az egyetlen cég, akinek el akarom adni a műsoromat,
egyenesen megmondta, hogy nem kell.
És még fel se vettük!
A kamerákat is még csak most szereztem.
Nem állítottak meg. Akkor is nyomod.
Kibaszottul nyomulok. Mindegy, milyen akadály jön.
Bocs, hogy TED előadás lett belőle!
Nem akarok itt ülni, és 15 percig beszélni anyám puncijáról,
azután meg motiválni titeket.
Csak azt mondom, hogy néha meg kell küzdeni a sikerért.
Minden sikersztori mögött küzdelem van.
Nem szarhatják le az álmaitokat!
Nem mondom, hogy a Netflix leszart, de nem mondhattak nemet az álmomra.
Majdnem belehaltam.
Csődbe mentem, hogy lefilmezhessem!
Én csináltam a vágást, én szerkesztettem.
Én lettem a szerkesztő, a producer. Mindent csináltam! Mindent.
Vágás után elvittem a Netflixnek.
Mondom: „Tudom, hogy nemet mondtak,
de megnéznék még egyszer, kérem?”
Letettem a cuccot az asztalukra.
Egy óra múlva felhívtak: „Ne add el senki másnak! Megvesszük.”
Hát ez a története.
Tudom, hogy most nehéz időket élünk.
És tudom, hogy mindig ugyanazt halljuk,
hogy: „Jaj, nem mindenkivel igazságos az élet,
és blabla.” Erre sokan azt mondják: „Ó, baszd meg! Hagyd már abba! 2022 van!
Hallgass már! Ez béna kifogás.” De nem az!
Nem mindenki kap ugyanolyan turmixot.
Nem mindenkit hallanak meg.
Nem mindenkivel igazságos az élet.
Van, akinek többet kell tennie,
és ezt jó, ha tudjátok.
Csak tudjátok! Nem mindenkinek könnyű.
Sok hang van itt, amit meg kellene hallgatni,
és nem mindig kapunk egyforma lehetőségeket.
Csak jó, ha ezt megértitek. Nem mindenkinek könnyű.
Elmondok még egy történetet, mert reklámozza a Live from Seattle-t.
Hadd mondjam el, milyen nehéz volt!
És ez 2016-ban történt, úgyhogy nem volt olyan régen.
De elmondok egy sztorit a Live from Seattle-ről.
Meghívtak egy műsorba, hogy promotáljam.
Nem mondom meg, hogy melyikbe.
Leadtam a melót,
és a következő üzenetet kaptam rá.
Csak hallgassátok meg!
Azt írták: „Tetszik a műsora, Mr. Koy,
de kihagyná az akcentusos viccet?”
És ezt nem értettem.
Kicsit megdöbbentem. Mondom: „Mi a fasz van?
Mármint az anyámról szóló viccet?
Mert ott a vicc nem az akcentusa.
Ott a vicc anyám anyasága.
Angolul beszél, Amerikában él.
És nézi a maguk műsorát.
De nem akarják, hogy hallatsszon a hangja a műsorban?”
Megdöbbentem. Ez 2016-ban volt.
Akkor történt.
Csak azt akartam tudni, ezt mondtam magamnak,
hogy Jeff Foxworthy is ugyanezt kapta?
És most nem leszólom Jeff Foxworthyt. Imádom Jeff Foxworthyt!
De ugyanezt a választ kapta? Merthogy neki is van akcentusa.
Amerikai. Angolul beszél.
De nem látom a különbséget, ha Jeff Foxworthy mondja:
„Hé! Mit kértek reggelire?”,
vagy ha anyám mondja: „Hé! Mit kértek reggelire?”
A különbség a rendszerszintű rasszizmus,
és erről beszélek!
Nem mindenki ugyanazt kapja.
Nem mindenki ugyanazt…
Csak mondom, hogy nem egyforma a turmix.
Jó, ha tudjátok.
Sok hang van itt, amit meg kellene hallgatni.
Sok. Sokan vagyunk.
És örülök, hogy megcsináltam.
Mert utána jött a következő különkiadás.
Jött a Comin' in Hot.
„Hová akarsz menni?” „Elmegyek Hawaiira.
Többet akarok mutatni a Fülöp-szigetekről és más kultúrákról.”
„A harmadik hol lenne?” „Hadd menjek el a Fülöp-szigetekre!
Nem is volt kiemelt!
Csak szeretnék csinálni valamit, felajánlani egy órát,
egy órányi műsoridőt, amit anyám kultúrájának szentelek.
Beszéltem róla, viccelődtem vele.
Hadd mutassam meg a világnak, milyenek a Fülöp-szigetekiek,
mit esznek a Fülöp-szigeteken,
és milyenek a Fülöp-szigetekiek!”
Adni akartam nekik egy lehetőséget,
mert tudtam, hogy nekem milyen nehéz volt,
ezért most ez jön.
Segítek a Fülöp-szigeteken élő filippínóknak rivaldafénybe kerülni.
Amerikában élő filippínóknak is segítek elmenni a Fülöp-szigetekre bemutatkozni.
Ezt akarom tenni.
Mert a filippíinók ilyenek.
Ha az egyikük bejut,
akkor a többieket is beengedi.
Nézzetek ránk!
Mind ugyanazon a szaron nevetünk!
Leoltjuk a lámpát, és mind ugyanolyan színűek leszünk.
De amint felkapcsoljuk a lámpát, rögtön elkülönülünk,
és ez butaság, úgyhogy hagyjátok abba!
Ennyi az egész.
Örülök, hogy kaptam rá lehetőséget. Örülök, hogy odamehettem, és filmezhettem.
Örülök, hogy kaptam egy órát,
és az emberek láthatták, milyen szépek vagyunk mi és az ételeink.
Hallották, hogy angolul beszélünk. Tudjátok, mennyit számít ez?
Sok embertől hallottam már, hogy:
„Ázsiában nyaralunk. Valahol ott.” „Menjetek a Fülöp-szigetekre!”
„Jaj, nem is tudom. Az milyen?”
Hát most már tudják!
Látták a műsort, és: „A picsába! Menjünk!
Szent szar! Angolul beszélnek? Menjünk oda!”
Tudjátok, milyen menő a Fülöp-szigetek?
Ha ott eltévedtek, valaki biztos segít.
Bárkit leszólíthattok, angolul válaszol, és elmondja majd, hogy merre kell menni.
Ha Koreában tévedtek el, tudjátok, mi lesz?
El lesztek tévedve a kibaszott Koreában!
Órákig mászkálhattok, hogy találjatok egy Starbucksot,
és Észak-Koreában végzitek.
De megérdemlitek!
Mentetek volna a Fülöp-szigetekre!
Ha a Fülöp-szigeteken tévedsz el,
bárkit leszólíthatsz: „Bocs! Tudod, hol van egy Starbucks?
Tudod, hogy jutok oda?”
Mire az: „Igen. Menj el a…
Imádom a Starbuckst! Istenem! A mokka frappuccino a kedvencem!
Imádom a Starbuckst!”
Persze, az iránymutatás fura lesz.
Nincsenek mérföldjelzők, mint nálunk.
Nem olyanok az utcák sem. De azért elirányítanak oda.
Vannak jellegzetességek,
bizonyos úttípusok, amiken odajutsz.
Csak nagyon kell figyelned!
„Jól van. Figyelj jól, oké?
Elmondom, hogy jutsz el a Starbuckshoz.
Azt kell csinálnod…
Csináld azt, hogy mégy ezen a kavicsos úton
mondjuk úgy…
három dalnyit.
Válassz bármilyen dalt, de max. három kell.
És a harmadik dalnál már keress egy sárga teherautót, aminek csak két kereke van!
A kétkerekű teherautónál kanyarodj balra!
Menj azon az úton… Istenem, mondjuk…
tizenegy másodpercig!
És pont a tizenegyedik másodperc körül
egy kutya fut majd el melletted nagyon gyorsan.
Kövesd azt a kutyát! Mindig a Starbucksba megy.”
Összebarátkoztam Tommy Lee-vel a Mötley Crüe-ból.
Nem tudom, hogy most itt van-e, de… Nem tudom.
De elmondok egy történetet.
És ezt azért mondom el, mert amikor kijött az In His Elements,
a Fülöp-szigeteki különkiadásom, Tommy Lee felhívott.
És Tommy ezt mondta. Valami ilyesmit mondott:
„Hé, tesó!
Most láttam az In His Elements-et,
és csak azt akartam mondani, hogy nagyon menő lett.”
Hagyjuk, hogy Tommy miért olyan, mint Keanu Reeves
a Bill ésTed zseniális kalandjában!
Tommy így beszél, és én imádom.
„Hé, tesó!
Csak mondom, hogy láttam az In His Elements-et. Nagyon menő!”
Mondom: „Kösz, Tommy!” „Ja, szívesen, Jo!
De akartam…
Akartam kérdezni valamit gyorsan.”
Mondom: „Mit, Tommy?”
Azt mondja: „Amikor mondod a vicceidet,
szólnod kell, hogy mikor nevessenek vagy tapsoljanak?”
Mondom: „Nem, Tommy. Folyékonyan beszélnek angolul
a Fülöp-szigeteken, és imádják az amerikai szórakoztatóipart.
Értik a vicceket.” „Nem mondod?” „Bizony.”
„Ó, ez kibaszott menő!”
Mondom: „Tommy! A Mötley Crüe több mint 45 éve turnézik a világ körül.
A Fülöp-szigeteken sosem jártatok?”
„Egyszer sem.”
Mondom: „Miért nem?” „Nem gondoltuk, hogy értenének minket.”
Mondom: „Tommy! Nemcsak értenének,
de jobban éneklik a dalaitokat, mint ti.
Csak kérdezzétek meg a Journey-t!”
És most sokan azt mondjátok: „Várjunk csak!
Steve Perry Fülöp-szigeteki?”
Csakhogy Steve Perry nem énekelt a Journey-ben több mint 40 évig!
A Journey frontembere
egy Arnel Pineda nevű kis karaokekirály volt.
Ilyen kicsi! De a hangja hihetetlen.
Ha már álmokról volt szó!
Ha már az akadályok legyőzéséről volt szó!
És ez a lényeg.
Ha motiváció kell, kövessétek Arnel Pinedát!
Egy harmadik világbeli országban él, és rock'n'roll sztár akar lenni.
Ne mondjátok, hogy:
„Itt minden olyan nehéz. Alig van lehetőség.”
Kövessétek őt! Kövessétek az ő példáját!
Nem azt mondom… Mindenkinek nehéz.
Csak azt mondom, hogy ez egy kurvára hihetetlen sztori.
Szeretnék készíteni egy tévéfilmet.
Írnék mondjuk egy négyrészes sorozatot a Netflixnek,
és ezt most kurvára meg kell vennetek!
Mert Emmyt fogok nyerni vele!
Nyerek vele egy Emmyt!
Nyerek egy Emmyt!
Már azt is tudom, melyik jelenettel nyerem meg az Emmyt,
mert meg fogom írni.
Zseniális lesz.
Arnel széténekli a torkát egy karaoke klubban.
Aztán az anyja besétál: „Arnel!
Mit csinálsz te itt,
csak énekelgetsz meg táncolsz?
Az ápolóképzőben kellene lenned!”
„De anya! Nem akarok ápoló lenni!
Rock'n'roll sztár akarok lenni!”
„Nem lehetsz rock'n'roll sztár! Filippínó vagy!
A mi családunkban ápolók vannak, érted? Egyikünk sem rock'n'roll sztár!”
„De csak én vagyok megáldva gyönyörű hanggal,
és az álmaimat követve rock'n'roll sztár akarok lenni!”
„Nem lehetsz rock'n'roll sztár!
Ápoló leszel, mint a családban mindenki!”
„Nem akarok ápoló lenni!” „Ápoló leszel!”
És akkor bejön az apja is.
„Oké, jól van, jól van. Elég a vitából!
Bocs, hogy késtem, Arnel!
El kellett irányítanom valakit a Starbucksba.
Drágám!
Ha Arnel rock'n'roll sztár akar lenni, hát Istenem, legyen rock'n'roll sztár!
Már épp elég ápoló van a családban.”
„De aggódom, hogy mi lesz vele, ha én már nem leszek!
Nem végeztem jól a dolgom anyaként,
mert nem tereltem a fiamat a helyes irányba.
Nem kap majd segélyt, meg semmit.”
„Hagyd ezt abba! Istenem!
Hadd kövesse az álmait! Gyönyörű a hangja!
És ha bármi történne vele, amikor mi már nem leszünk,
épp elég ápoló van a családunkban.
Szóval, mit mondasz, drágám?
Ne már! Hagyjuk az álmainak élni!”
„Igazad van.
Arnel!
Kövesd az álmaidat, és légy rock'n'roll sztár!”
„Köszönöm, anya! Nagyon szépen köszönöm!”
„Hát tessék!
Anyáddal az áldásunkat adjuk.
Menj, Arnel, és kövesd az álmodat!”
„Köszönöm, apa!”
„Szívesen, fiam!
És most menj fel a színpadra, és mutasd meg, mit tudsz!”
„Úgy lesz, apa.”
„Arnel!” „Igen, apa?”
„Arnel!
Ígérj meg valamit, ha követed az álmaidat!”
„Mit, apa?”
„'Don't stop believin'.'”
Ez Emmyt ér! Mondjátok, hogy nem ér Emmyt!
Ez egy kurva nagy Emmyt ér, úgyhogy remélem, megkapom.
És mi a történet tanulsága?
Először is, kövesd az álmaidat,
mindegy, milyen nehéz, vagy milyen határok között.
Döntsd le az akadályokat! Ez egy szép történet.
De másrészről,
milyen szép szerelmi története ez a szülőknek,
hogy meg tudták beszélni!
Ez a jó kapcsolat kulcsa.
Megtanuljuk belőle, hogy ha meg tudjuk beszélni, menni fog.
Ha megbeszéljük. Ez a jó kapcsolat kulcsa.
És ezt is meg fogjátok tanulni abból a kurva filmből.
Nézzétek, mennyi kapcsolat ér véget, mert nem beszélgetnek!
Utálnak beszélgetni,
és ha nem beszélgettek, akkor vége a kapcsolatotoknak.
És tudjátok, ki utál beszélgetni? A pasik!
Mert a nők imádnak beszélni.
Csak beszélgess!
És ha épp nem vele akarsz beszélgetni, beszélgess mással!
De ne mindenkivel!
Ne a legjobb barátoddal! Attól is vége lesz a kapcsolatnak.
A legjobb barátod utálja a nődet.
Csak arra vár, hogy szakítsatok.
„El se hiszed, mit tett!”
„Tudom. El se kell mondanod.
Mindig ilyen volt, haver!”
Hát miféle tanács ez? „Mindig ilyen volt, haver!”
„Még el se mondtam.” „Kurvára nem is kell, tesó!”
Na, arra a fickóra ne hallgass! Tűnj el a közeléből!
Olyannal beszélj, aki nem ismer titeket!
Menj terapeutához!
Fizess érte! Óránként 110 dollárt.
Majd a doki kitalálja.
Csak figyelj! Élvezni fogod.
Bemész hozzá.
Minden pasi élvezi azt 110 dolcsit. „Tessék! Elmondom, mit tett az a ribanc!”
És egy órán át csak beszélsz.
A doki rád néz, és azt mondja:
„Jól van. Meghallgattam, és… nincs igaza.
Menjen haza, kérjen bocsánatot!”
„Oké. Köszönöm!”
Erre való a terápia!
Ezért dühít, ha kinevetik a terápiát.
Szükséged van rá. Mindenkinek kell a terápia!
Nincs ebben semmi rossz. Ne hozzon zavarba a dolog!
És ne nevess ki senkit, aki terápiára jár!
„Jaj, terápiára jár? Biztos őrült!”
Egy így elcseszett dolog.
Senki sem attól őrült, hogy terápiára jár. Mind őrültek vagyunk!
Itt mindenki kibaszott őrült!
Te is őrült vagy, te is, te is őrült vagy, te is őrült vagy!
Mindenki őrült! Ne tegyünk úgy, mintha nem lennétek azok!
Volt olyan, hogy mész az utcán egyedül, átnézel a túloldalra,
és látsz valakit egyedül menni, és magában beszélni?
Azt gondolod:
„Nézd, micsoda őrült! Magában beszél!”
Ilyenkor te ki a fenéhez beszélsz?
Egyedül vagy,
és magadnak mondod, hogy nézz meg valamit, amit már nézel!
Te rohadt őrült vagy!
Beszélj! Az jó érzés! Add ki magadból! Beszélj!
De a pasik utálják ezt. A végsőkig harcolunk.
„Már nem is beszélsz velem?”
„Nem. Tudod, mi történt. Csak úgy teszel, mintha nem tudnád.
Most mondjam ki én? Tudod, mi a fenét tettél.”
„Nem tudom, mi a fenét tettem. Ezért kérdeztelek meg!”
„Ha tőlem kell kérdezni, akkor baszd meg!
Nem történt semmi!
Kurvára semmi sem történt!
Csak úgy ok nélkül vagyok dühös!
Csak ideges akarok lenni!”
„Úristen! Te tökre őrült vagy!
Tökre őrült vagy!” „Nem! Te vagy őrült!”
„Nem. Te vagy őrült. Próbáltam felnőtt módon beszélgetni veled.
Ha nem mondasz semmit, nem tudhatom.
Mondd, mi a fenét tettem?”
„Ha nem tudod, hát baszd meg!” „Istenem!
Csak mondj valamit!”
„Ó, hát ezt akarod?” „Igen! Mondj valamit!”
„Tényleg tudni akarod?
Tényleg tudni akarod, mi történt?”
„Igen, tudni akarom.” „Tényleg?”
„Igen. Tényleg. Mondd el, bébi! Mi van?
Mi a fenét tettem? Mit?”
„Amikor azt mondta, szellemfaszt szopok, és mindenki nevetett,
te nem mondtál semmit! Nem szopok szellemfaszt, ribanc!
Nem szopok szellemfaszt, ribanc!”
Szeretlek titeket! Köszönöm szépen!
Los Angeles, Kalifornia!
Még egy nagy tapsot Jo Koynak!
Meg kell osztanom ezt a pillanatot az egyetlenemmel, a fiammal!
Hozzátok ide a fiamat!
Ott laktunk a közelben, amikor a Nordstrom Racknél dolgoztam.
És ő itt a jobb kezem!
Ezt nem bírom…
A feliratot fordította: Habony Gábor