Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Los Angeles, er dere klare?
LIVE FRA
Mine damer og herrer…
Jo Koy!
Vi klarte det, Los Angeles!
Jeg har ventet lenge på dette.
Vi er i Forum!
Endelig! To år!
Det suger at alt jeg kan
er stand-up. Og da de tok det fra meg
gikk det så langt at jeg så på sønnen min og sa:
"Joe, dette er alt jeg kan!"
Jeg så på ham og sa: "Vi kommer til å sulte"
Men vi skal le mens vi gjør det.
Det sugde! Men nå er vi ute igjen.
Alle har det gøy. Se, det er fullt!
Og det er to som fortsatt bruker munnbind, og det er greit.
Det er deres valg. Jeg skal ikke gjøre narr av det.
Ikke kanseller meg!
Det er bare min mening.
Om du skal bruke munnbind i kveld, fint for deg.
Men du får det kanskje i kveld.
Ingen holder 2 meter avstand.
Du sitter ved siden av folk som kommer til å le sånn…
Dere har dem på.
Jeg hatet munnbind.
Ikke misforstå, vi brukte dem alle sammen. Vi var alle redde.
Jeg skal mimre fordi jeg var låst inne i to år,
så det er alt jeg kan snakke om nå.
Men vi var alle redde! Munnbindet var alt vi hadde.
Vi husker alle da vi så på TV
og plutselig kom nyhetsankeret og sa:
"Nyhetsvarsel! Folk dør overalt!
Se på dette klippet!" Så viste de en asiatisk fyr som…
Datt ned på bakken. Så kom to folk i vernedrakt.
"Herregud, herregud."
"Vi sier straks ifra hva du må gjøre."
Hva faen?
Så kom de tilbake: "Dette er det du må gjøre:
bruk papirfirkanter over munnen
Det ordner seg." Seriøst? "Ja."
"Og fyll kjøleskapene, for vi vet ikke hvor lenge det varer."
Hva faen?
Jeg fylte kjøleskapet mitt for to uker.
Jeg trodde det skulle bli ferdig.
Mange fedre trodde det bare ville vare i to uker.
Det holdt på i to helvetes år!
Og slik sønnen min spiser, gikk vi tom for mat på fire dager!
Og jeg tror jeg snakker på vegne av alle fedre her.
Vi følte oss som helter da det gikk tomt for mat.
Vi følte oss som helter
fordi hver far sa til familien sin:
"Jeg skal hente mat til familien.
Jeg skal risikere livet mitt for å hente
makaroni og ost,
og peanøttsmør og syltetøy i samme glass.
Gi meg et munnbind."
Du brukte det jævla munnbindet.
Vi brukte alle det munnbindet!
Vi vet ikke om det beskyttet oss.
Det eneste vi innså… Det jeg innså
Jeg vet ikke om det beskyttet meg, men jeg vet hva jeg innså.
Så fort jeg tok på det munnbindet for første gang
innså jeg at ånden min stinker.
Herregud!
Jeg luktet aldri ånden min slik før!
Jeg tror jeg snakker for mange her.
Det var første gang vi luktet ånden vår!
Og noen av dere har på munnbind nå og tenker:
"Jeg tror jeg vet hva han snakker om." Ja!
Husker dere da man først brukte dem?
Jeg husker det. Jeg var på butikken,
og noen stod ved siden av meg, og jeg tenkte:
"Gud! Er det… ?
Han må ha hull i tennene!"
Jeg fikk brekninger.
"Unnskyld meg."
Så gikk jeg til bilen min, og jeg luktet det fortsatt!
Jeg bare: "Å, faen! Det var meg?
Det var meg?"
Jævla munnbind. Jeg hater det!
Jeg elsker det litt også, for nå bruker jeg mye tanntråd.
De som har på munnbind bare…
Vet dere hva det er ?
Du har en tomahawk-steak i jekselen din.
Du må få den ut.
Den dør.
Men jeg skal ikke lyve. Den første måneden var verst.
Vi oppførte oss alle helt likt. Det var skummelt!
Faen, husker du første ganger du dro?
Man ville ikke dele en midtgang med noen.
To meter? Faen ta det! 20 meter!
Man gikk ned mellom hyllene og så noen komme mot seg.
"Unnskyld meg, gidder du?
Vær så snill. To meter.
Du. Det er du!
Vær så snill."
Det var den første måneden! Vi var redde.
Ikke lat som at du ikke var det.
Det var best for deg å ikke nyse da.
Husker dere det? Ikke nys!
Man holdt det nyset inne, som…
"Nei!
Nei!" Sånn så man ut under munnbindet. "Nei!
Nei!"
For hva skjer om du nyser?
"Superspreder!
Han fyren er en superspreder!"
"Nei!
Kjæresten min har katter!
Jeg er allergisk mot katter!"
Rundt måned elleve brydde vi oss ikke lenger.
Den ellevte måneden.
Da sa vi: "Faen ta dette munnbindet."
Husker dere da man gikk rundt,
og om man måtte nyse gjorde man det under munnbindet?
Så tørket man snørret med munnbindet.
"Faen ta dette munnbindet!
Faen ta det!
Jeg har hatt det på i elleve måneder, det har bare én snor.
Jeg nyser mange ganger.
Elleve ganger på rad nyser jeg.
Jeg nyser ikke bare én gang.
Jeg husker at jeg var på Home Depot og bare…
Faen, snørr fløy ut.
Det traff øret mitt.
Jeg tok det av og så ut som jeg var i en bukkake-film,
"Herregud…
Jøss, det var mye!"
Karer! Hvis dama di ser på deg nå
og spør: "Hva er bukkake?"
ikke si noe.
Bare si: "Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hvorfor de ler. Det er rart.
Det er rart. Hva er det? Jeg vet ikke."
Og ikke svar fort! Da ødelegger du kvelden din.
Du kommer til å ødelegge date-kvelden.
"Hva er bukkake?"
"Det er masse fyrer som ejakulerer.
Sånn elleve fyrer som…
og hun bare tar det."
Hva faen er det du ser på
når jeg er på jobb, din ekle jævel?"
"Din syke faen!"
Da må du lyve: "Nei, nei!"
Du må lyve. "Jeg… Jeg googlet…
blomsterbuketter til deg en dag,
og stavet det visst feil."
Jeg starter mange av vitsene slik: "Husker dere da?"
Husker dere da CDC gjorde det her?
CDC sa: "Hvis du har lunge- eller luftveisproblemer,
si ifra til sikkerhetsvakten der du skal,
så bør de slippe deg inn uten munnbind."
Og jeg bare: "Ja ass."
"Kom igjen!"
Jeg gikk opp sånn her.
Fyren stoppet meg og sa: "Du må ha på munnbind."
Og jeg bare: "Å! Eh…"
"Jeg har…
en lungesykdom
så jeg kan ikke bruke dem."
Og han spurte: "Hva er lungesykdommen
som gjør at du ikke kan det?"
Og jeg sa… Det var dette jeg sa, helt ærlig.
Jeg sa: "Jeg trodde ikke du kunne spørre meg om det."
Og han sa: "Nei, vi må spørre deg.
Da kan vi bestemme om du kan komme inn."
Jeg sa: "Ok, greit. Jeg har…
søvnapné."
Å, faen. La oss håpe det virker!
Og han sa: "Hva er det?" Jeg bare: "Faen!"
Jeg sa: "Det er en søvnlidelse
der lungene mine… når hjernen min sovner,
gjør lungene mine det også."
"Når hjernen min sier: 'God natt,' sier lungene mine: 'Snakkes!'"
"Så ligger jeg der bare sånn her."
Han sa: "Hva faen?" Jeg bare: "Jeg vet! Hva faen?"
Jeg prøvde å gå inn.
Han bare: "Jeg må stille deg et par spørsmål til."
"Jeg tror på deg, men jeg forstår ikke."
"Hvis du ikke sover hele natten,
og du ikke puster,
hvordan er du oppe neste dag
og handler?"
Jeg bare: "Å, lett. Jeg har en CPAP-maskin
som hjelper meg med å sove. Den hjelper meg med å puste."
Jeg prøvde å gå inn.
Han sa: "Ok, jeg har et par spørsmål til."
Jeg bare: "Seriøst, hva er det?"
"Hva er spørsmålet?"
Han sa: "Hvis maskinen hjelper deg med å puste…"
"Ja, den hjelper meg." "Men hvordan?"
"Står den bare der?" "Nei, den har en slange."
Det er en slange som pumper luft til lungene mine, slik puster jeg."
"Ok? Jeg må inn."
Og han bare: "Ett spørsmål til."
"Hva er det? Hva er spørsmålet?"
Han bare: "Hvordan blir slangen på ansiktet ditt?"
Og jeg bare:
"Jeg må ha på…
en maske. Faen ta deg. Jeg kommer straks tilbake."
"Jævla drittsekk. Er du en detektiv?"
Ingen tar søvnapné seriøst!
De ler når jeg sier at jeg har det.
"Det er morsomt!"
Det er et seriøst problem!
Folk med søvnapné kan si at vi kjemper mot døden hver natt.
Jeg er så nære døden,
og jeg vinner hver gang.
Jeg våkner opp som en overlevende.
Hvem får si det? Hver natt, så nære døden?
Jeg gjør det! Søvnapné.
Men ingen respekterer det,
fordi jeg må ha på en jævla… maske!
Derfor hater menn det.
Det eneste som kurerer oss er en jævla maske.
Det er ingen operasjon.
Derfor hater menn å si at de har søvnapné.
De sier at de snorker til de dør.
Og de dør bokstavelig talt!
Jeg garanterer at det sitter en fyr her
og kjæresten hans sier: "Hør etter. Jævla…"
"Hør etter! Jævla idiot!"
Se! De peker! Det er som planlagt!
De bare… Se! Se. Hun er så glad.
"Rett her! Denne dusten her!"
Rett der!
-Hva heter du? -Dylan.
Dylan.
-Hvor lenge har du vært med ham? -Fire år.
Fire år.
Og han hører ikke på deg?
-Absolutt ikke. -Se! "Absolutt ikke."
"Faen ta det! Det vil jeg ikke bruke."
"Jeg nekter å bruke den! Jeg vil heller dø!"
Han mener det!
Fire år! Hun elsker deg, mann. Bruk den jævla masken!
Den redder livet ditt! Å, er dere gift?
Og han hører fortsatt ikke på deg?
-Dere skal gifte dere? -Ja, og han nekter.
Han nekter å bruke den. Faen ta ham. La ham dø.
Drit i ham.
Faen ta Dylan!
Det kommer det til å stå på gravsteinen. "Faen ta Dylan."
"Han skulle ha vært her." Han skulle ha vært her!
Å, pokker!
Dylan, det er ferdig!
Hun skal gifte seg med deg.
Hvorfor er du flau?
Denne kvinnen elsker deg. Hun gir deg… Se på henne.
Hun har på seg ringen din. Dere dater ikke lenger.
Det er ikke flaut. Hadde du vært singel hadde jeg skjønt det.
Da jeg var singel, hatet jeg det.
Den dritten… Enhver sjanse til å få et forhold
var borte så fort jeg tok på den maska.
Det sugde!
Det endte med at om jeg rotet med en dame
og vi var ferdig, sa jeg: "Du må dra. Nå."
Ei jente ble sint, og bare: "Hva faen? Seriøst?"
Kaster du meg ut etter sex?
Hva er jeg, en hore?
Jeg sa: "Nei, nei! Det er ikke derfor."
"Det er at jeg må ha på… noe for å sove,
og det er flaut og jeg vil ikke at du skal se det."
Det er ikke det. Jeg liker deg. Jeg vil fortsette å treffes."
"Jeg må bare ha på denne greia."
Og hun bare: "Herregud! Du skremte meg!"
"Du fikk meg til å føle meg som en hore!"
"Jeg liker deg! Du må ikke være flau!"
"Jeg liker deg. Derfor tok vi det til neste nivå. Slutt!"
"Bruk det du må."
"Er du sikker?"
"Ja! Herregud!"
"Slutt! Jeg liker deg. Er det tannregulering?"
"Den er større en det."
"Jeg bryr meg ikke! Ta den på."
"Sikker?" "Ja, jeg liker deg!"
"Ta den på!"
"Greit…"
Jeg tar den jævla tingen på…
Jeg våknet opp neste morgen til en tom seng.
Bare en lapp som sa: "Jeg visste ikke at du var Bane."
Så jeg hadde skjønt det om du var singel! Men hun elsker deg.
-Hva heter du? -Erin.
Erin. Erin elsker deg, Dylan!
Hun bryr seg ikke om masken.
Hun vil at du skal leve. Hun gifter seg med deg.
Hun vil ha deg her for alltid. Så gjør det!
Få deg den jævla masken.
Om du var singel…
Det er andre ting hun synes er ekkelt ved deg.
Tro meg.
Har du tatt ham opp enda?
-Ja. -Har du?
Har han sett det i 4K? Jøss, drit i ham!
Moren min filmet meg på et videokamera.
Et videokamera!
Det er sikkert barn her som er 14 eller 13 som spør:
"Hva faen er et videokamera?"
Du vet det kameraet på telefonen din?
Det pleide å være et eget apparat!
Og det var kjempestort! Som…
Gratulerer med dagen
Zoom, zoom, zoom.
Zoom. Trykk zoom. Zoom.
Gratulerer med…
Moren min filmet meg med et videokamera.
Skjønner dere? Ikke 4K. Et gammelt…
Hun filmet meg sent på 90-tallet.
Og dette er greia.
Hnu filmet meg klokken tre på natten mens jeg sov.
Og med kameraer på den tiden
trengte man ikke lys, for det var en knapp
der det stod "nattsyn."
Mor trykket på den, og det var som
The Blair Witch Project.
Hun filmet en dokumentar: "Min sønn…"
"Min sønn sier at han snorker."
"Men han snorker ikke. Han dør."
"La oss ta en titt. Kom igjen."
Vet du hva det er, Erin? Jeg tror
Dylan trenger å se det live for å virkelig oppleve det,
fordi telefonen, uansett hva…
Du kan se hva som helst der,
og du føler ikke den følelsen Erin føler hver natt
mens hun ser på forloveden sin visne bort.
Så jeg skal gjøre dette for Erin.
Vi skal rollespille.
Jeg skal være Dylan. Du er Erin. Er du klar?
Dette ser Erin hver natt. Føl det!
Føl det hun føler.
Gå inn i rollen!
Klar? Dette er deg hver natt, slik sover du.
Se! Hun sa "Ja!"
Du vet, Dylan, din egen hånd prøver å vekke deg.
Visste du det? Hånden din bare…
Vet du hvordan du ser ut når du sover?
Jeg sverger, det er slik du ser ut.
Du ser ut som et spøkelse
dytter pikken sin i minnen din
og du suger spøkelsespikk hele natten…
Og Erin bare: "Slutt å suge spøkelsespikken!"
"Dylan, slutt å syge spøkelsespikken. Vær så snill!"
Og du bare…
Det er en kø med spøkelser ved sengen din. En kø…
Og de bare: "Han tror han snorker. Kom igjen, to om gangen!"
Han bare: "Hva faen?"
"Dylan er en gærning, kom igjen!"
"Tre!" "Herregud!"
"Pokker!"
"Tre pikker, Dylan? Stopp!"
"Slutt å suge spøkelsespikk!"
Har du noen gang merket
at du våkner midt på natten sånn her?
Spøkelses-bukkake.
Jeg selger CPAP-maskiner som merch.
Hadde det ikke vært morsomt
om jeg solgte CPAP-maskiner som merch?
Jeg hadde vært den eneste…
Jeg hadde vært den eneste komikeren som selger CPAP-maskiner
som merch!
Det hadde vært morsomt.
Folk hadde dratt fra showet mitt og sagt:
"Ikke bare var Jo Koy morsom, men jeg tror han reddet livet mitt."
"Takk, Jo Koy."
Har reklamer.
Reklamer. Dylan, lag reklamen min.
"Hei. Jeg heter Dylan."
"Jeg heter Dylan, og i årevis,
var jeg avhengig av å suge spøkelsespikk om natten."
"Jeg sa til kona mi at jeg 'snorket.'"
"Men så kom jeg til Jo Koys komedieshow
og kjøpte en CPAP-maskin."
"Og gjett hva? Ikke mer suging av spøkelsespikk!"
"Men gjett hvem som suger pikk nå?"
"Erin."
"Takk, Jo Koy!"
Husker dere da vi gikk tom for dopapir?
Hva faen slags pandemi er dette? Tomt for dopapir!
Jeg hadde aldri sett mennesker bli til monstre!
På nyhetene så man folk med handlevogner
fulle av dopapir som løp til bilene sine,
og noen som løp etter dem om ropte:
"Mitt rævhøl klør også!"
"Hva skal jeg gjøre med et kløende rævhøl?"
"Hurpe!"
Det skremte meg!
Folk banket opp folk for dopapir som om det var eneste mulighet!
Moren min var klar for dopapirmangelen.
Hun har forberedt seg på det
siden dagen hun kom til dette landet.
Da folk gikk tom for dopapir,
sa moren min: "Hva er det som skjer? Jeg forstår ikke."
Moren min har aldri gått tom for dopapir!
Hun kan bruke én rull i et år!
Et år!
Og jeg vet at det er kvinner her som lurer: "Hvordan er det mulig?"
Jeg skal si dere det.
Dette gjelder bare kvinnene som ikke er filippinske.
Jeg skal fortelle dere en hemmelighet,
grunnen til at hun aldri går tom for dopapir.
Dette er for kvinnene som ikke er filippinske.
Når moren min tisser,
tørker hun seg ikke.
Jeg hørte ei nå som sa: "Æsj!"
Se. Hun dekker munnen sin! Og hun vinket!
Se! Der i dongeri.
Dongerijakke. Hun sa: "Æsj!"
"Herregud!"
Og gjorde sånn. "Å, det var meg!"
"Det er… Æsj! Æsj!" Se på henne!
Jeg skal fortelle deg hvorfor. Hva heter du?
Eileen.
Eileen, la meg si deg hvorfor hun ikke bruker dopapir.
Greit, Eileen?
Fordi hun vasker seg med vann. Så æsj på deg, tøs!
Aldri vær respektløs
mot min mors fitte i Los Angeles!
Min mors fitte er den reneste fitta
i Los Angeles!
Og jeg tar det tilbake.
Jeg mente "tøs" som et kjælenavn.
Jeg er glad i deg.
Jeg pleide å si det samme, Eileen.
Jeg spurte: "Mamma, hvorfor tørker du deg ikke?"
"Bare tørk deg!"
Og moren min sa raskt! Alltid raskt!
"Vil du at jeg bare skal tørke? Tror du det er rent, Joseph?"
"Jeg tisser og tørker,
og tørker tiss utover min pekpek?"
"Er det rent, Joseph?"
"Jeg tisser og smører tisset mitt utover pekpek?"
"Og gjør den salt? Salt pekpek?"
"Jeg vasker den, Joseph, med vann!"
"Splitter ny!"
Hva?
Hvis du tenker over det er det genialt! Hun har rett!
Se på henne. Hun var forberedt. Gikk aldri tom for dopapir.
Og hadde aldri salt tiss!
Se, kvinnene er enige.
Jeg ser noen kvinner si: "Vet du hva? Ja."
Det er genialt.
Kanskje en av de bærbare hundeskålene?
De som spres ut og så lukker man dem?
De ser ut som en liten sirken, så popper de opp til en liten…
Kanskje ta med en sånn rundt.
Det er det moren min har!
Den er en annen versjon. Hun kaller det en tabo.
Det er en kopp!
Det er mange som lurer på: "Hva er en tabo?"
Spesielt de som ikke er filippinske. Jeg skal si deg hva en tabo er.
En tabo kan være hva som helst.
En kaffekopp med ødelagt håndtak,
en tom margarinboks,
eller min mors favoritt: en stor bruskopp fra kiosken.
"Fordi den holder 1,3 liter med vann, Joseph!"
"Jeg kan vaske den, ikke sant?"
Og min mors tabo sitter på samme plass,
den har vært der siden hun flyttet til dette landet.
Mellom dusjen og toalettet.
Det lille området kalles"tabo-feltet."
Og der sitter min mors spesielle kopp.
Og jeg vet at dere som ikke er filippinske lurer:
"Hvorfor forteller du oss dette, Jo Koy?"
Jeg skal fortelle dere hvorfor.
Si at du begynner å treffe en filippinsk jente, og ting går bra.
Dere ligger sammen en kveld og du er hos henne.
Du våkner neste morgen,
pusser tennene og tenker: "Jeg trenger en kopp."
Ikke bruk den jævla koppen.
Den koppen er ikke til munnen din.
Moren og faren min skilte seg da jeg var rundt ti eller elleve år.
Det var fire av oss. Robert, Rowena, Gemma og meg.
Moren min fikk alt hun trengte.
Hun var mor og far. Jeg sa alltid
at uansett hva hun spurte om, skulle du fikse det for henne.
Du stiller ikke spørsmål, du fikser det.
Og du hører på moren din.
Dette er saken: uansett hva hun spør om.
Noen ganger gikk moren min på do,
og glemte å fylle taboen sin.
Og da måtte den yngste fylle den.
Det var alltid…
Det skjedde alltid da det var venner i huset.
Bare leker med vennene mine i stua,
og plutselig hører jeg: "Joseph!"
"Joseph!"
Og jeg hører fra akustikken
at moren min glemte å fylle taboen.
"Joseph!"
Vennene mine spurte: "Hvorfor ignorerer du henne?"
Og jeg bare: "Du vil ikke vite hva hun vil."
"Så hold kjeft."
"Joseph, jeg hører deg!"
"Faen!"
Jeg gikk så sakte ned den gangen,
åpnet baderomsdøren og så henne
sittende der med taboen sin.
"Hvorfor tok det så lang tid?"
"Det har tørket opp allerede."
"Fyll den for meg!" "Herregud!"
Jeg ble så sur. "Herregud!"
"Jeg er for gammel for dette, mamma! Jeg skal ikke se dette!"
"Jeg er for gammel!"
Moren min bare: "Se hva?"
"Joseph."
"Snu deg."
"Snu deg. Se hva?"
"Dette?"
"Du pleide å bo her."
"Dette var det gamle huset ditt før vi flyttet til dette huset."
"Hjelp meg med å vaske det gamle huset ditt!"
"Herregud!"
Jeg fylte den koppen med iskaldt vann
og løp ned gangen.
Moren min skrek…
"Det er iskaldt!"
"Du kommer til å gi tissen min lungebetennelse!"
Vennen min bare: "Ga du tissen hennes lungebetennelse?"
Altså, tenk på det. Det er jo ganske kult.
Derfor elsker jeg komedie.
Jeg kan fortelle om kulturen min
og dere kan relatere til det eller ikke. Det er greit.
Du får i det minste høre historien min og bare: "Jøye meg."
Har dere lagt merke til at vi filippinere elsker Svarte mennesker?
Vi elsker Svart kultur.
Man må ikke forklare ting til oss.
Vi bare skjønner det. Det er som om vi er like.
Maten… Har dere sett maten vår? Det er som soulmat!
De har så mye sjel. De synger, det er vilt!
Jeg tror det er det spanske i oss.
Det spanske i oss, det er derfor.
Og du vet når meksikanere…
Du vet når det er meksikanere…
Av alle latinamerikanere er meksikanere veldig…
De er stolte folk, men…
men de identifiserer seg med filippinere så mye
på grunn av vårt spanske blod.
Og derfor kommer de hit, de kjenner seg igjen.
De bare: "Hva faen? De er som oss!"
Og de er her. Sånn vet man at meksikanere er her.
Så fort jeg sier: "Meksikanere…"
Begynner de å plystre.
Og slik vet du at meksikanere er her.
Ingen plystrer bedre enn meksikanere.
Lukk øynene. Det er som i et fuglereservatet.
Så vakkert!
Ingen plystrer slik.
Hver og en er distinkt!
Barna deres kjenner igjen plystringen.
De kan miste barna på kjøpesenteret og bare plystre.
"Papá? Papá!"
"Papá!"
Jeg vil at dere meksikanere skal vite
at vi er så like.
Da spanjolene forlot Filippinene, forlot de alt der.
Derfor er vi like, skjønner dere?
Derfor er vi like. De lot alt være igjen.
Kulturen deres er som vår kultur.
De gjør alt. Dere jobber hardt, vi jobber hardt.
Fiesta? Fiesta!
Mariachi? Karaoke! Samme dritten.
Ingen vil egentlig høre det.
Men selv ordene våre er de samme,
for da dere dro ble ordene igjen,
og vi tok dem.
Dere forlot dem der, og vi tok dem.
Men vi forandret dem.
Vi gjorde banneordene deres til desserter.
Vit det. Jeg vil at alle meksikanere skal vite det.
Hvis du har en filippinsk kollega,
bare vit at vi gjorde banneordene deres til desserter.
Så ikke bli sint om den lille filippinske damen
kommer på jobb en dag og går inn på pauserommet
med et brett med desserter, går opp til deg og sier:
"Sett dette i munnen din, puto."
Ikke bli sint. "Hva faen kalte du meg?"
For jeg skjønner, På deres språk betyr puto "tøs."
Men på vårt språk
er det en nydelig dessert med kokosnøtt.
og hun vil bare sette den i munnen din,
"puto."
Jeg selger putos ute.
Det er den villeste merch-butikken!
CPAP-maskiner og tabos!
Det er alle koppene og de tomme flaskene dere ikke bruker.
Vi skal vaske dem, og jeg signerer dem.
Noen av dere kommer til å kjøre hjem i kveld
og se på kona og si: "Kanskje vi bør få oss en tabo."
Jeg sier ikke at den er skitten altså.
Men noen ganger, når dere kvinner går på do,
spesielt i kveld, en date-kveld for noen av dere,
og du løper fort til badet
og vil ikke gå glipp av showet,
så du løper tilbake så fort du kan, men du tisser,
så du skynder deg. Og når kvinner tisser og tørker seg:
Jeg har alltid trodd at vaginaen var delikat og skjør.
Men kvinner gir ikke…
De gir ikke faen om…
De tørker som om de smører ski.
Bare: "Bli tørr, tiss! Kom igjen!"
Så løper du tilbake til setet. "Gikk jeg glipp av noe?"
"Nei, du gikk ikke glipp av noe." "Ok, bra."
Så går resten av kvelden bra, og dere drar hjem.
Ting går bra.
Men du glemte hva du gjorde, hvor aggressiv du var.
Og mange av dere legger igjen små godbiter der.
Hva?
Dere gjør det! Dere later som at dere ikke vet hva jeg snakker om. Små…
Små dopapir-nuggets.
Små morsomme godbiter.
"Klittesand."
Det er der! Dere glemte det!
Når han går ned på deg og gjør sånn.
Og du bare: "Hva er det?" Og han sier: "Ingenting!"
For vi sier aldri noe.
Vi sier aldri noe! Så høyt elsker vi dere!
Så høyt elsker mannen din deg.
Vi spiser det jævla dopapiret.
Vi bryr oss ikke.
Spis den dritten. Spis den.
Det tok oss to uker å gå ned på deg.
Tror du vi ødelegger det på grunn av en papirklump?
Spis den! Noen er store, og vi tygger dem…
Spytter den ut… Alle sammen.
Alle menn vet hva jeg snakker om.
Du spiser det…
Dylan spiser en hel jævla rull med dopapir.
Ta det dopapiret.
Jeg sier ikke at det er ekkelt! Det går bra.
Jeg tar dere ikke på det, det går bra!
Vi spiser det! Det er der! Samme det!
Ikke som dere. Hva gjør dere for oss?
Dere får oss til å føle oss nifse.
Dere får oss til å føle oss ekle! Bittelitt rusk.
Bittelitt rusk på tuppen,
så er sugingen ferdig.
Jævla drittsekker!
Dere ser det, og bare: "Hva faen?"
"Sug din egen pikk! Jeg kan ikke!"
"Jeg kan ikke."
Sønnen min har det lett.
Han må ikke fylle en tabo for moren sin.
Vi har et bidé nå.
Sønnen min har et bidé. Et kult bidé.
Når man tisser på natten åpnes lokket og lyset skrus på.
"Tiss her," sier det. "Kom her. Tiss." Det snakker.
"Halla, hva skjer? Kom hit. Tiss i munnen min."
Det er det kule med denne generasjonen.
De har alt. De har alt de trenger.
De må ikke bekymre seg for de tingene vi måtte.
Faen, de har det bra.
Jeg syntes synd på moren min. Jeg vet ikke hvordan hun klarte det.
Jeg har alle verktøy til å holde et øye med sønnen min.
Jeg skulle ønske… Hvis moren min hadde… Herregud…
Om jeg ikke kom hjem
da moren min ba meg komme hjem, ble hun gal.
"Kom hjem klokken ti. Vær så snill, kom hjem ti."
Halv tolv. "Herregud!"
"Hvor er han?"
"Noen kidnappet Joseph igjen!"
"Noen kidnappet Joseph igjen,"
som i at det hadde skjedd før.
Jeg ble aldri kidnappet.
Med min sønn? "Finn min sønn"-app.
Jeg trykker på knappen. Hvis han ikke svarer på melding…
Jeg melder ham fem ganger. "Hvor er du?" Ingen svar.
"Svar telefonen." Ingenting.
"Hei, hvor er du?"
Jeg trykker på appen, og et lite emoji
dukker opp av sønnen min ved 7-Eleven.
Og jeg kan sove!
Alt disse barna har er fantastisk.
Og man må fortelle dem hvor bra de har det.
De kan laste ned en film på under fem minutter.
Mindre enn det. Et minutt!
De kan se på en film i 4K.
Man må si hvor vanskelig vi hadde det,
hva vi måtte gjøre for å se en ny film.
Nye filmer på tirsdager hos videoutleien.
De lovet 100 kopier av Jurassic Park,
og du dro dit tidlig og løp til veggen
og snudde hvert eneste cover. Det stod:
"Utsolgt."
"Faen!"
Så løp du til kassa.
"Har noen returnert Jurassic Park?"
Så sa han: "Nei, men vi får noen om to timer."
"Jeg venter!" Og du ventet ved den jævla kassa
og så ut vinduet til returkassa, som en nerd,
du speidet.
Du så folk slippe filmene nedi
og prøvde å lese dem fort.
Du så det stod J og U på.
Du bare: "Å! Jeg tror…"
"Sir! Jeg tror han leverte Jurassic Park!"
"Jeg så en J og en U! Det må være Jurassic Park!"
"Jeg har vært her i fire timer. Vær så snill!"
Og han bare: "Vær så god."
Og du bare: "Takk. Ja!"
Så må du på den og bare: "Jumanji? Jeg vil ikke ha dette!"
Barna har det så bra!
Jeg drikker flasker…
Jeg drikker flaskevann,
og det begynte… pH 9,5 er det
som ble solgt til meg av sønnen min.
Det er så denne generasjonen har det.
Jeg betaler fem dollar per flaske. Hva faen gjør jeg?
Fordi en dag kom sønnen min hjem fra skolen
i fjerde klasse.
Jeg vet ikke hvilken klasse, han var…
Han var ung, og kom hjem med en lapp fra læreren som sa:
"Kan du pakke flaskevann til sønnen din?"
"Tre flasker om du kan,
for vi skrur av vannfontenene."
Jeg bare: "Hva?" De sa: "Helst pH 9,5."
"Gi dem sunnere vann"
Jeg bare: "Joe, hva er pH 9,5 vann?"
Han sa: "De vil at vi skal drikke det."
"Det er sunnere for oss, veldig sunt."
"Hva står pH for, Joe?" Han sa: "Perfekt hydrering."
"Hva?"
Denne jævelen vet ikke. Ingen av oss vet.
Jeg spurte: "Hvorfor skrur de av vannfontenene?"
Han sa: "Det er fluor i vannet
og det er ikke bra for deg,
så de skrur av alle fontenene
fordi det er fluor i vannet."
Jeg sa: "Joe, du pusser ikke tennene."
"Du bør drikke alt det vannet."
Fluor i vannet!
De skrur av fontenene på skolen.
Skrur dem av!
Jeg måtte begynne å kjøpe flaskevann til dem.
Hva faen? Vi drakk alle det vannet!
Jeg klarte meg greit. Tror jeg.
Jeg tror mange av oss gjorde det.
Vi likte vannfontene-øyeblikket. Husker dere?
Det minutter hver klasse måtte ut?
Hver klasse fikk komme ut
og stod på rekke og rad foran fontenen,
og hvert barn fikk ti sekunder til å drikke så mye vann de kunne.
Alle de andre barna telte.
"Tusen og én, tusen og to,
tusen og tre, tusen og fire…"
Og munnen til ungen bare…
"tusen og fire, tusen og fem, tusen og seks…"
"Tusen og syv, tusen og åtte…"
Den jævla ungen slet!
For rørleggerne som installerte fontenen
satte presset så lavt
at det så vidt kom over tuten!
Og han sugde og slikket!
Hvor sunt var det?
Sugde…
Og hva var den grønne dritten?
Hva var det, COVID-14?
Disse ungene vet ikke engang hva en hageslange er!
De vet ikke. Det var vårt flaskevann!
Man syklet rundt i fem timer,
så på vennen sin: "Er dere tørste?" "Ja!"
Og man syklet opp til et hvilket som helst hus
med en hageslange foran.
Det var kommunalt! Alle fikk bruke det.
Offentlig eiendom!
Og man løp. Vi løp!
Hvem nådde slangen først? "Jeg kom først!"
Ungen trodde han vant, men det gjorde han ikke!
For han ante ikke at det var vann i midten av slangen
som kokte opp til 230 grader!
Han skal få en munnfull med lava: "Skru den på!"
Disse ungene vet ikke hva en hageslange er!
De aner ikke!
Jeg spurte sønnen min: "Vet du hva en slange er?"
Han bare: "De på strippeklubben?" "Joe…"
De har det så bra.
Jeg elsker det. Jeg må si det.
Jeg elsker denne digitale alderen vi lever i, alt vi har.
Jeg elsker det.
Det er lettere å oppdra barn også.
Moren hans og jeg har vært skilt en god stund,
men vi er nære, og vi er gode foreldre på grunn av de verktøyene.
Dere skjønner? På grunn av FaceTime,
på grunn av kamera-apper og sånt kan jeg holde et øye med ham.
Og vi jobber sammen som et lag. Jeg elsker det!
Hun bor rett nedi gata fra meg.
Hun kan alle kodene til huset mitt.
Hva enn hun trenger. Hvis han er hos meg
og jeg er på turné, kan jeg FaceTime henne
og hun drar og fikser hva enn som trengs.
Det er det beste, jeg elsker det.
Men her er saken.
Uansett hvor mange verktøy vi har, vil tenåringer være tenåringer.
Han gjør de samme jævla tingene som jeg da jeg var ung.
Og han bryr seg ikke!
Han tror han slipper unna. Jeg skjønner ikke hvordan!
Han vet at vi har kameraer. Han bryr seg ikke!
Et perfekt eksempel. Jeg skulle til Connecticut.
Dette var da han var 15.
Jeg skulle dra, og sa det til sønnen min.
Jeg sa: "Joe, jeg skal til Connecticut."
"Og hvis du har fest, kommer jeg til å vite det."
"Så ikke ha en fest."
Han sa: "Jeg skal ikke ha noen fest."
Jeg sa "Joe, hør på meg. Ikke ha en fest."
Han sa: "Pappa, jeg skal ikke det."
"Jeg lover, jeg inviterer ingen."
Jeg sa: "Hør på meg. Hvis du har gest,
og en av vennene dine hopper i bassenget
og brekken den jævla nakken sin,
kommer de til å saksøke meg.
Alt jeg har jobbet så hardt for
å gi deg når jeg dør,
går til dusten Dave
fordi han stupte på den grunne enden klokken to om natten
med lyset av."
"Vil du gi alt til dusten Dave?"
Han sa: "Nei, pappa! Ikke tenk på det."
Jeg sa: "Lov meg." "Jeg lover!"
Jeg dro til Connecticut.
Klokken fem om morgenen min tid,
som er klokken to om morgenen i LA,
våkner jeg til dette.
Kamera-appen min. Jeg åpner den.
Unger som går fra huset til bassenget.
"Jævla drittsekk!"
"Din jævla drittsekk!"
"Faen! Din løgner!"
"Hvor mange unger?"
"Faen!"
Den siste ungen som gikk forbi kameraet var sønnen min.
Sånn gikk han forbi kameraet.
Jeg Facetimet moren hans.
"Du kommer ikke til å tro hva sønnen din driver med."
"Herregud, hva gjør han?"
"Han har en jævla fest!"
"Hva? Han sa han sov."
"Han sover ikke!"
"Han har fest. De hopper i bassenget."
"Hva faen?" "Jeg vet! Hva faen?"
"Vet du hva jeg sa til ham?" "Hva?"
"At om en av ungene hopper i bassenget
og brekker nakken saksøker de meg."
"Ja, jeg vet!" "Og når de saksøker meg…"
"Hva?" "Da får ikke du noen penger!"
Hun bare,:"Hva faen?" Jeg sa: "Hva faen?"
Hun bare: "Kom igjen!" Jeg sa: "Ja, faen!"
Så vi satte oss i bilen hennes.
Hun satte meg i passasjersetet.
"Sønnen din er en drittsekk." "Jeg vet!"
Jeg prøver å ta på meg beltet.
Vi kjører opp mot huset. Alle lysene skrur seg av.
Alle ungene drar. Hun går rett til døren.
"Åpne døren!"
"Joe! Åpne døren!"
Han åpner, og later som han nettopp våknet.
"Vi vet at du ikke sov. Og føttene dine er våte."
"Jeg kan ikke tro at du hadde fest."
"Faren din er så sint."
"Hva snakker du om?'"
"Faren din er sint."
"Hva mener du, 'Pappa er sint?'"
"Faren din er sint."
Telefonen var fortsatt koblet til bilen.
Jeg skrek på forsetet i 15 minutter.
Dette er min fjerde spesial med Netflix.
Men jeg må si,
jeg har et elsk-hat-forhold med Netflix.
Jeg elsker dem. Dette er min fjerde.
Men den første? De ga den ikke til meg!
Og de er her! Alle lederne er her. Jeg ser dere!
Og jeg elsker dem for det!
Men de visste ikke at jeg er tøff.
Hvis du sier nei,
viser jeg deg hvorfor du må si ja.
Så når dere ser Live from Seattle, min første Netflix-spesial,
bare vit at Netflix sa nei til meg flere ganger,
og at jeg betalte for den selv!
Jeg betalte for alt.
Alt jeg har jobbet for siden 1989
gikk inn i den spesialen.
Blakk!
Jeg var oppe på bakrommet og gråt til agenten og manageren min,
"Dette er dritt!"
Sønnen min sov på sofaen.
"Dette er dritt! Hvorfor må jeg betale for spesialen?"
"Folk som varmer opp for meg har spesialer."
"Får ikke jeg en?"
Og agenten og manageren min sa: "Kjør på, vi skal håndtere det."
"Bare gjør det du kan best." Jeg bare…
"Ønsk Jo Koy velkommen på scenen!" Jeg gikk ut som om jeg ikke gråt.
"Hei, alle sammen."
Ikke bare sa de nei til meg,
men da de fant ut at jeg spilte den inn,
ringte de agenten og manageren min rundt to dager før
og sa: "Vi hørte at Jo Koy spiller inn sin egen spesial."
"Vi vil bare at dere skal vite at vi virkelig ikke vil ha den."
Hva faen?
De sa virkelig det!
Det er press… Altså hva?
Det eneste nettverket jeg vil at skal betale for den,
og de sier: "Vi vil ikke ha den."
Den er ikke filmet enda!
Jeg fikk nettopp alle kameraene!
Det stoppet meg ikke. Man gjør det likevel.
Barbeint! Uansett hva hinderet er.
Beklager at dette ble en TED Talk.
Jeg vil ikke sitte her og snakke om tissen til moren min i et kvarter
og så motivere dere.
Jeg sier bare at noen ganger må man høre om en kamp til seier.
Bak hver suksesshistorie er det mye slit.
Og ikke la noen drite på drømmene dine!
Jeg sier ikke at Netflix gjorde det,
men det var min drøm, og ingen fikk si nei.
Jeg skulle dø i forsøket.
Jeg var blakk da jeg filmet den!
Jeg kuttet den selv, klippet den selv…
Jeg ble en klipper, en produsent. Jeg gjorde alt!
Så tok jeg den med til Netflix.
Jeg sa: "Jeg vet at dere sa nei,
men kan dere se på den en gang til?"
Jeg la den på pulten deres.
De ringte en time senere: "Ikke vis til andre. Vi vil ha den"
Det er historien.
Jeg vet at vi lever i harde tider nå.
Og at vi alle hører det samme:
"Å, det er ikke rettferdig for alle,"
og bla-bla. Mange av dere sier: "Faen ta det. Slutt,
det er 2022."
"Det er en dårlig unnskyldning." Nei, det er det ikke!
Ikke alle fikk de samme kortene som deg.
Ikke alle blir hørt.
Ikke alle for en rettferdig sjanse.
Noen av oss må gjøre litt ekstra,
og det må dere vite.
Bare vit det. Det er ikke lett for alle.
Det er mange stemmer her som må høres,
og vi får ikke de samme mulighetene som dere noen ganger.
Så bare forstå det. Det er ikke lett for oss alle.
Og jeg skal fortelle dere en historie
for å promotere Live from Seattle.
La meg si hvor vanskelig det var for meg.
Og dette skjedde i 2016, så det var ikke så lenge siden.
Men her er historien om Live from Seattle.
Jeg lagde et show for å promotere det.
Jeg skal ikke si navnet på det.
Jeg sendte inn rutinen,
og dette var notatene jeg fikk tilbake.
Bare hør her.
Notatet var: "Vi elsker rutinen, Mr. Koy,
men kan du droppe vitsen med aksentet?"
Og jeg skjønte det ikke.
Jeg ble litt satt ut. "Hva faen?"
"Mener du vitsen om moren min?"
"For vitsen er ikke aksenten hennes."
"Vitsen er om en mor som er en mor."
"Hun snakker engelsk, og bor i Amerika."
"Og hun ser på showet deres."
"Men dere vil ikke la stemmen hennes høres der?"
Jeg ble satt ut. Det var 2016.
Det var da det skjedde.
Alt jeg vil vite er… Dette var det jeg sa til meg selv.
Fikk Jeff Foxworthy samme notat?
Jeg disser ikke Jeff Foxworthy. Jeg digger ham!
Men fikk han samme notat? For han har en aksent.
Han er amerikansk. Han snakker engelsk.
Jeg jeg vet ikke hva forskjellen på at han sier:
"Hei, hva vil dere ha til frokost?"
og at moren min sier: "Hei, hva vil dere ha til frokost?"
Jeg hører ikke noe annet en systematisk rasisme,
og det sier jeg!
Ikke alle vi er like…
Ikke alle får…
Jeg sier bare at ikke alle får samme mulighet.
Bare vit det.
Det er mange stemmer her som må høres.
Mange av oss. Vi er mange.
Og jeg er glad jeg gjorde det.
For etter det, fikk jeg neste spesial.
Jeg fikk Comin' in Hot.
"Hvor vil du dra?" "Jeg vil til Hawaii."
"Jeg vil vise mer av oss filippinere og andre kulturer i tillegg."
"Hvor vil du for den tredje?"
"La meg dra til Filippinene."
Det var ikke en spesial engang!
"Jeg vil bare gjøre noe der jeg kan donere en time
med TV-tid til min mors kultur."
"Jeg har snakket om det, laget vitser og hatt det gøy med det."
"La meg vise verden hvordan filippinere ser ut,
hva de spiser,
hvordan Filippinene ser ut."
Jeg ville gi filippinere en mulighet,
for jeg vet hvor vanskelig det var for meg å klare det,
så nå gjør jeg det.
Jeg skal gi rampelyse til filippinere som bor i Filippinene,
og få noen av de som bor i Amerika
til å dra til Filippinene og vise frem talentet sitt.
Det er alt jeg vil gjøre.
for det er det filippinere gjør.
Når en kommer seg gjennom døren,
lar vi alle gå gjennom døren.
Se på oss!
Vi ler alle av samme dritten!
Skrur du av lysene er vi alle samme farge.
Men når vi skrur på lysene igjen, separerer vi oss plutselig.
Og det er ignorant, så slutt med det.
Det er alt.
Jeg er glad jeg fikk spilt den inn der.
Jeg er glad jeg dro til Filippinene og gjorde det.
Jeg er glad jeg fikk dedikert én time
slik at folk kan se hvor vakker maten vår og folket vårt er,
og at vi snakker engelsk.
Det hjelper turismen.
Så mange jeg møter sier:
"Vi skal på ferie et eller annet sted i Asia."
Jeg sier: "Fra til Filippinene."
"Å, jeg vet ikke. Hvordan er det?"
Men nå vet de det!
De kan se den timen og tenke: "Kanskje vi drar dit."
"Jøss, snakker de engelsk der? La oss dra!"
Vet dere hvor kult det er å dra dit?
Du kan gå deg vill der, og noen vil hjelpe deg.
Du kan prikke på skulderen til hvem som helst,
og de snakker med deg på engelsk og får deg dit du skal.
Hvis du drar til Korea og går deg vill, gjett hva?
Du har gått deg vil i Korea!
Du kan vandre i en time og lete etter en Starbucks
og ende opp i Nord-Korea.
Det fortjener du!
Du skulle ha dratt til Filippinene!
Hvis du ser etter Starbucks på Filippinene
kan du spørre hvem som helst: "Vet du hvordan jeg finner Starbucks?"
"Hvordan finner jeg Starbucks?"
Med en gang: "Ja, jeg kan få deg til…"
"Jeg elsker Starbucks! Herregud!"
"Favoritten min er Mocha Frappuccino!"
"Jeg elsker Starbucks!"
Veibeskrivelsen er litt rar.
De har ikke kilometermarkering som oss.
De har ikke samme type gater. Men de får deg dit.
Det er landemerker
og visse typer veier som får deg dit.
Du må bare følge med!
"Greit. Hør godt etter."
"Dette får deg til Starbucks."
"Det du må gjøre…"
"Det du må gjøre er å gå ned den grusveien
i rundt…
tre sanger."
"Velg hvilken som helst sang, men maks tre."
"På tredje sangen ser du etter en gul bil med bare to hjul."
"Når du ser den svinger du til venstre."
"Gå ned den veien i rundt… rundt…
elleve sekunder."
"Og rundt ellevte sekund,
kommer en hund til å løpe forbi deg."
"Følg den hunden. Den drar til Starbucks hele tiden."
Jeg er venn med Tommy Lee fra Mötley Crüe.
Jeg vet ikke om han er her, men…
Men jeg skal fortelle dere en historie.
Grunnen til at jeg gjør det er at da In His Elements kom ut,
spesialen min fra Filippinene, ringte han meg.
Og her er det Tommy sa til meg:
"Hei, bror."
"Jeg så nettopp på In His Elements,
og jeg vil at du skal vite at det var rått."
Ikke spør hvorfor Tommy Lee høres ut som Keanu Reeves
fra Bill & Ted's Excellent Adventure.
Det er bare sånn Tommy snakker, og jeg elsker det.
"Hei, bror."
"Jeg vil at du skal vite at jeg så den,
og den var helt rå."
Jeg sa: "Takk, Tommy." "Ja, null stress, Jo."
"Men jeg ville bare…"
"Jeg ville bare stille et spørsmål."
Jeg sa: "Hva er det?"
Han sa: "Når du fortalte vitsene dine,
måtte du fortelle dem når de skulle le og klappe?"
Jeg sa: "Nei, Tommy. De snakker flytende engelsk
i Filippinene, og elsker amerikansk underholdning."
"De forstod alle vitsene." "Seriøst?" "Ja!"
"Å, det er helt rått!"
Jeg sa: "Tommy, Mötley Crüe har turnert verden i 45 år."
"Dro dere aldri til Filippinene?"
"Ikke én gang."
Jeg sa: "Hvorfor ikke?" "Trodde ikke de ville forstå oss."
Jeg sa: "Tommy, ikke bare hadde de forstått dere,
men de synger sangene deres bedre enn deg."
"Bare spør Journey."
Og jeg vet at folk tenker: "Vent nå litt."
"Steve Perry er filippinsk?"
Steve Perry har ikke sunget for Journey på over 40 år!
Fsangeren til Journey
er en liten karaokekonge som heter Arnel Pineda.
Bitteliten! Han høres utrolig ut!
Snakk om en drøm!
Snakk om å knuse alle hindere i sin vei!
Det er det vi snakker om.
Hvis du vil ha motivasjon, følg Arnel Pineda.
Han lever i et utviklingsland og vil bli en rockestjerne.
Jeg vil ikke høre folk si:
"Det er vanskelig her."
Følg det! Følg det eksempelet!
Jeg vet at det er vanskelig for oss alle.
Men det er en helt utrolig historie.
Jeg vil lage en TV-film.
Jeg vil skrive en fire-delers serie og selge den til Netflix,
og dere får vær så god å kjøpe den denne gangen!
For jeg skal vinne en Emmy!
Jeg skal vinne en Emmy for den!
Jeg skal vinne en Emmy!
Jeg vet allerede hvilken scene som skal vinne meg den Emmyen,
for jeg skal skrive den.
Den blir utrolig.
Bare Arnel som synger ræva av seg på en karaokeklubb.
Så går moren hans inn. "Arnel!"
"Hva gjør du her,
og synger og danser sånn?"
"Du skal være på sykepleierskolen!"
"Men mamma, jeg vil ikke bli sykepleier!"
"Jeg vil bli rockestjerne!"
"Du kan ikke bli rockestjerne! Du er filippinsk!"
"I denne familien har vi sykepleiere, sant?"
"Ingen er rockestjerner!"
"Men jeg ble velsignet med denne vakre stemmen,
og vil følge drømmen min som rockestjerne!"
"Du kan ikke bli rockestjerne!"
"Du skal bli sykepleier som resten av familien!"
"Jeg vil ikke bli sykepleier!" "Du skal bli det!"
Så går faren hans inn.
"Ok, det holder. Nok krangling."
"Beklager at jeg var sen, Arnel."
"Jeg ga noen veibeskrivelser til Starbucks."
"Skatt,
om Arnel vil bli rockestjerne, så la ham bli rockestjerne!"
"Vi har nok sykepleiere i familien."
"Men jeg er bekymret for ham etter at jeg dør!"
"Kanskje jeg ikke gjorde jobben min som mor,
fordi jeg ikke ledet sønnen min i riktig retning."
"Nå har han ingen arbeidsgoder eller noe."
"Slutt. Herregud."
"La ham følge drømmen sin. Han har en vakker stemme!"
"Og om noe skjer etter at vi dør,
har vi massevis av sykepleiere i familien."
"Så hva sier du, skatt?"
"La ham følge drømmen sin. Kom igjen!"
"Du har rett."
"Arnel,
følg drømmen din om å bli rockestjerne."
"Takk, mamma. Tusen takk."
"Der har du det."
"Din mor og jeg gir deg vår velsignelse."
"Arnel, følg drømmene dine."
"Takk, pappa."
"Bare hyggelig, sønn."
"Kom deg opp på scenene og vis oss hva du har."
"Det skal jeg."
"Arnel!" "Ja, pappa?"
"Arnel,
bare lov meg en ting når du følger drømmen din."
"Hva er det, pappa?"
"Don't stop believin'."
Det er en Emmy! Si at det ikke er en Emmy!
Det er en jævlig bra Emmy, og jeg bør få en!
Hva lærte vi av den historien?
Følg drømmen din
uansett hvor vanskelig eller hva grensene er.
Overvinn alt, så klarer du det! Det er vakkert.
Men på den andre siden,
er det en vakker kjærlighetshistorie mellom foreldrene
når de snakker ut!
Det er nøkkelen til gode forhold.
Vi lærer at om man ikke snakker ut, fungerer det ikke.
Snakker man, er det nøkkelen til et forhold.
Og det er en ting vi skal lære fra denne filmen.
Se på alle forholdene som ender fordi ingen snakker!
De hater å snakke,
og når man ikke snakker ender forholdet.
Vet du hvem som hater å snakke? Menn!
For kvinner elsker å snakke.
Bare snakk!
Og om du ikke vil snakke med henne akkurat da, snakk med noen.
Ikke alle.
Ikke snakk med din beste venn. Det ender forholdet.
Din beste venn hatet henne.
Han har ventet på at dere skal slå opp.
"Du vil ikke tro hva hun gjorde."
"Jeg vet. Det trenger du ikke å si."
"Hun har alltid vært sånn!"
Hva slags råd er det? "Hun har alltid vært sånn!"
"Jeg har ikke sagt noe." "Du trengte ikke det, bror!"
Ikke hør på han fyren. Kom deg vekk fra ham.
Gå til noen som ikke kjenner deg eller henne.
Få deg en terapeut!
Betal for det! 110 dollar i timen.
La doktoren finne ut av det.
Du kommer til å kose deg.
Gå inn på det rommet.
Hver mann vil nyte de 110 dollarene. "Her."
"Hør på hva den merren gjorde."
Du bare snakker i en time.
Så ser doktoren på deg og sier:
Greit. Jeg har sett på alt, og… Du tar feil."
"Gå hjem og si unnskyld."
"Ok. Takk."
Det er det terapi gjør!
Derfor blir jeg sint når folk ler av terapi.
Du trenger terapi. Vi trenger alle det!
Det er ikke noe galt med det. Ikke bli flau.
Ikke le av noen som sier at de går til terapi.
"Å, går han til terapi? Han må være gal!"
Det er dritt!
Ingen er gale for å gå til terapi! Vi er alle gale!
Alle her inne er gale!
Du er gal, du er gal.
Vi er alle gale! Ikke lat som at du ikke er det.
Har du noen gang gått ned gata og sett over veien
og sett noen som går alene snakke med seg selv?
Du sier til deg selv:
"Se på han gærningen som snakker til seg selv!"
Hvem faen snakker du med?
Du går alene,
og ba deg selv se på noe du allerede så på!
Din jævla gærning!
Snakk! Det føles godt! Jobb med det. Snakk!
Menn hater det, da. Vi slåss helt til slutten.
"Skal du snakke med meg eller?"
"Nei. Du vet hva som skjedde. Du bare later som at du ikke vet det."
"Du prøver å få meg til å si det. Du vet hva du gjorde."
"Nei, jeg vet ikke hva jeg gjorde! Derfor spør jeg deg!"
"Hvis du må spørre meg, så drit i det."
"Ingenting skjedde."
"Ingenting skjedde!"
"Jeg er sint for ingen grunn!"
"Jeg bare valgte å bli sint!"
"Herregud. Du er gal!"
"Du er gal!" "Nei, du er gal!"
"Nei, du er gal! Jeg prøver å snakke som en voksen."
"Hvis ikke du sier noe, så vet jeg ikke."
"Si meg, hva gjorde jeg?"
"Hvis du ikke vet det, drit i det." "Herregud!"
"Bare fortell meg noe!"
"Er det sånn du skal være?" "Ja! Bare si det."
"Vil du virkelig vite det?"
"Vil du virkelig vite hva som skjedde?"
"Ja." "Vil du virkelig vite?"
"Ja! Si det! Si det, skatt. Hva?"
"Hva faen gjorde jeg? Hva?"
"Da han sa at jeg sugde spøkelsespikk og alle lo
sa du ingenting! Jeg suger ikke spøkelsespikk!"
"Jeg suger ikke spøkelsespikk, tøs!"
Jeg elsker dere. Tusen takk, folkens.
Los Angeles, California!
En runde applaus for Jo Koy!
Jeg må dele dette øyeblikket med sønnen min!
Få sønnen min hit.
Vi bodde rett nedi gata da jeg jobbet på Nordstrom Rack.
Dette her er min høyre hånd!
Jeg kan ikke…
Tekst: Hilma Kristin Sigurdardottir