Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎O COMEDIE NETFLIX
‎Los Angeles, ești gata?
‎ÎN DIRECT DE LA
‎Doamnelor și domnilor…
‎FORUMUL LOS ANGELES
‎Jo Koy!
‎Am reușit, Los Angeles!
‎Am așteptat mult timp asta!
‎Suntem la Forum!
‎În sfârșit! Doi ani!
‎A fost nasol că asta e tot ce știu să fac,
‎stand-up comedy. Și când mi-au luat asta,
‎am ajuns să îi spun fiului meu:
‎„Joe, asta e tot ce știu să fac!”
‎I-am zis: „O să murim de foame!”
‎Dar o să murim de foame râzând.
‎A fost nasol! Dar acum am ieșit din nou.
‎Toți se distrează. Uitați sala! E plină!
‎Și mai sunt doi oameni ‎care încă poartă mască, și e bine.
‎E alegerea voastră ‎și n-am de gând să fac mișto de voi.
‎Nu mă anulați, vă rog!
‎E doar părerea mea.
‎Dar dacă vreți să purtați masca ‎în seara asta, bravo vouă!
‎Dar sunt șanse ‎să vă infectați în seara asta.
‎JOKOY A FI AMUZANT E DISTRACTIV
‎Nimeni nu este la doi metri distanță.
‎Sunteți chiar unul lângă altul. ‎Vor râde așa…
‎O purtați.
‎Am urât masca aia!
‎Nu mă înțelegeți greșit. ‎Toți am purtat-o și eram speriați.
‎O să-mi readuc aminte, ‎deoarece am fost închis doi ani,
‎așa că doar despre asta pot vorbi acum.
‎Dar eram cu toții speriați! ‎Masca aceea era tot ce aveam.
‎Cu toții ne amintim ‎când ne uitam la televizor
‎și, dintr-o dată, ‎apărea un jurnalist și zicea:
‎„Breaking news! Oamenii mor peste tot!”
‎„Uitați-vă aici!” ‎Apoi arătau un tip din Asia…
‎căzând la pământ. ‎Apoi două costume de protecție.
‎Erau gen: „Of, Doamne!”
‎„Revenim să vă spunem ce să faceți.”
‎Ce naiba?
‎Apoi reveneau. „Iată ce trebuie să faceți:
‎purtați un pătrat de hârtie pe gură.”
‎„Ar trebui să fiți bine.” Serios? „Da.”
‎„Și umpleți-vă frigiderele, ‎pentru că nu știm cât va mai dura.”
‎Ce naiba?
‎Mi-am umplut frigiderul ‎pentru două săptămâni.
‎Am crezut că e gata în două săptămâni.
‎Au fost mulți tați care au crezut ‎că va fi gata în două săptămâni.
‎Rahatul ăsta a durat doi ani!
‎Și la cum mănâncă fiul meu, ‎am rămas fără mâncare în patru zile!
‎Și cred că vorbesc ‎în numele fiecărui tată.
‎Ne-am simțit ca eroii ‎când am rămas fără mâncare.
‎Ne-am simțit ca eroii,
‎pentru că fiecare tată spunea familiei:
‎„Voi aduce mâncare ‎pentru această familie.”
‎„Îmi voi risca viața ‎și voi aduce acestei familii
‎macaroane cu brânză
‎și unt de arahide cu jeleu ‎în același borcan.”
‎„Să-mi dea cineva o mască.”
‎Ați purtat masca aia nenorocită.
‎Cu toții am purtat-o!
‎Nu știm dacă ne proteja sau nu.
‎Singurul lucru pe care l-am realizat…
‎Nu știu dacă mă proteja, ‎dar știu că mi-am dat seama.
‎Când mi-am pus masca pentru prima dată,
‎mi-am dat seama că respirația mea puțea.
‎La naiba!
‎Nu mi-am mirosit niciodată ‎respirația până atunci!
‎Cred că vorbesc în numele multora.
‎A fost prima dată când ‎ne-am mirosit respirația!
‎Și unii dintre voi sunt aici, acum, ‎cu masca și spun:
‎„Cred că știu despre ce vorbește!” Da!
‎Mai știți când ați început s-o purtați?
‎Îmi amintesc când. Eram în magazin
‎și era cineva lângă mine, ‎iar eu am mirosit și am zis:
‎„Doamne! Este… ?”
‎„Nenorocitul ăsta are carii ‎sau ceva de genul!”
‎Începuse să-mi fie greață.
‎„Scuzați-mă!”
‎Apoi la mașină am simțit ‎în tot același miros.
‎Am zis: „La naiba! Eu am fost?”
‎„Eu am fost?”
‎Masca naibii! O urăsc!
‎Îmi cam place, pentru că ‎acum folosesc foarte mult ața dentară.
‎Și cei care poartă măști…
‎Știți ce e aia?
‎E ca o bucată de carne în măseaua ta.
‎Trebuie să o scoți!
‎Moare.
‎Dar nu am de gând să mint. ‎Prima lună a fost cea mai rea.
‎Cu toții am acționat la fel. ‎A fost înfricoșător!
‎Mai știți cum a fost la început?
‎Nu voiai să împarți ‎niciun culoar cu nimeni.
‎Doi metri? La naiba! Douăzeci de metri!
‎Mergi pe un culoar și vezi pe cineva ‎care vine tot acolo.
‎„Mă scuzați! Nu vă supărați!”
‎„Vă rog, dacă nu vă supărați. ‎Vă rog. Doi metri.”
‎„Dvs.!”
‎„Vă rog!”
‎Asta a fost în prima lună! ‎Eram cu toții speriați.
‎Nu vă prefaceți că nu ați fost!
‎Nu trebuia să strănutați în prima lună.
‎Mai știți prima lună? ‎Ați face bine să nu strănutați!
‎Mai știți? Ține-ți strănutul! Ca și cum…
‎„Nu!”
‎„Nu!” Așa arăți tu sub mască. „Nu!”
‎„Nu!”
‎Pentru că dacă strănuți, ce s-ar întâmpla?
‎„Super răspânditor!”
‎„Tipul ăsta ‎e un super răspânditor nenorocit!”
‎„Nu!”
‎„Prietena mea are pisici!”
‎„Sunt alergic la pisici!”
‎În jurul lunii a unsprezecea ‎nu ne-a mai păsat.
‎A unsprezecea lună.
‎Atunci ne-am gândit: ‎„La naiba cu masca asta!”
‎Vă amintiți rahatul ăla? ‎Mergeai pur și simplu.
‎Dacă trebuia să strănuți, ‎o făceai pe sub mască.
‎Apoi doar ștergeai mucii cu masca.
‎De genul: „La naiba cu masca asta!”
‎„La naiba cu masca asta!”
‎„O port de unsprezece luni. ‎Are doar un singur șnur.”
‎Eu strănut de mai multe ori.
‎De 11 ori la rând!
‎Așa strănut eu. Nu strănut doar o dată.
‎Îmi amintesc că eram la Home Depot. ‎M-am dus, doar…
‎La naiba! Un muc a zburat!
‎Un muc m-a lovit în ureche.
‎Mi-am dat jos masca. ‎Arătam ca într-un film de Bukkake.
‎„La naiba!”
‎„Doamne! E mult!”
‎Băieți! Dacă iubita voastră ‎se uită la voi acum
‎și întreabă: „Ce e Bukkake?”
‎nu spuneți nimic.
‎Spuneți doar așa: „Nu știu.”
‎„Nu știu de ce râd. E ciudat.”
‎„E ciudat. Ce-i asta? Habar n-am!”
‎Și nu răspundeți repede! ‎O să vă stricați seara.
‎O să vă stricați toată întâlnirea.
‎„Ce e Bukkake?”
‎„Atunci o grămadă de tipi ‎își trag încărcătura.”
‎„Unsprezece tipi se duc…
‎iar ea o ia.”
‎„La ce naiba te uiți
‎când sunt la muncă, nenorocitule?”
‎„Nenorocitule!”
‎Acum trebuie să minți. „Nu, nu!”
‎Trebuie să minți. „Eu… căutam pe Google…
‎«buchet de flori» pentru tine într-o zi
‎și cred că am scris greșit.”
‎O să încep multe din glumele mele așa: ‎„Mai știți când?”
‎Mai știți când CDC-ul a spus așa?
‎CDC a spus: „Dacă aveți ‎probleme pulmonare sau respiratorii,
‎spuneți-i paznicului de la unitatea ‎în care încercați să intrați
‎și vă vor lăsa să intrați fără mască.”
‎Și eu am zis: „Pariu!”
‎„Hai!”
‎M-am apropiat. Mergeam așa.
‎Tipul m-a oprit. ‎„Scuzați-mă! Puneți-vă masca!”
‎Și am zis: „Oh! Ăăă…”
‎„Sufăr…
‎de o boală pulmonară,
‎deci nu pot purta mască.”
‎Și a întrebat: ‎„Dle, care e afecțiunea dvs. pulmonară
‎ce vă interzice să purtați mască?”
‎Apoi am spus… Pe bune! E adevărat!
‎Îi zic: „Nu credeam ‎că ai voie să mă întrebi asta!”
‎Iar el: „Nu. Trebuie să vă întrebăm.”
‎„Așa stabilim ‎dacă puteți intra în unitate.”
‎Am spus: „Da, bine. Sufăr…
‎de apnee în somn.”
‎La naiba! Să sperăm că merge!
‎Și el apoi: „Ce-i asta?” ‎Și eu: „La naiba!”
‎I-am spus: „Dle, e o tulburare de somn
‎în care plămânii mei… ‎când creierul meu adoarme,
‎la fel și plămânii mei.”
‎„Când creierul meu spune: «Noapte bună» ‎plămânii mei spun: «Pa!»”
‎„Și apoi rămân întins acolo așa.”
‎El zice: „Ce naiba?” ‎Eu îi spun: „Știu! Ce naiba, nu?”
‎Încerc să intru.
‎El spune: „Dle, trebuie ‎să vă mai întreb ceva.”
‎„Te cred, dar am probleme în a înțelege.”
‎„Dacă nu dormi toată noaptea
‎și nu respiri,
‎cum te trezești a doua zi
‎la cumpărături?”
‎Am spus: „Ah, e ușor. Am un aparat CPAP
‎care mă ajută să dorm noaptea, ‎și care mă ajută să respir.”
‎Și am încercat să intru.
‎El spune: „Bine. Mai am câteva întrebări.”
‎Am zis: „Serios? Ce?”
‎„Ce întrebare?”
‎Spune: „Dacă aparatul ‎vă ajută să respirați…”
‎„Da, aparatul mă ajută să respir.” ‎„Dar cum?”
‎„Doar stă acolo?” „Nu, e un furtun.”
‎„E un furtun care pompează aer în plămâni, ‎și așa respir.”
‎„Bine? Chiar trebuie să intru.”
‎Și el a spus: „Dle, încă o întrebare.”
‎„Care? Care e întrebarea?”
‎El zice: „Cum se face ‎că furtunul ăla rămâne pe fața ta?”
‎Și îi spun:
‎„Trebuie să port o…
‎o mască. Du-te naibii! Mă întorc imediat.”
‎„Nenorocitul! Ce ești tu, detectiv?”
‎Nimeni nu ia în serios apneea de somn!
‎Râd când le spun că am problema asta.
‎„E amuzant!”
‎Rahatul ăsta e o problemă serioasă!
‎Persoanele cu apnee în somn ne spun ‎că ne luptăm cu moartea în fiecare noapte.
‎Sunt atât de aproape de moarte
‎și câștig de fiecare dată.
‎Mă trezesc ca un supraviețuitor.
‎Cine poate zice asta? ‎În fiecare noapte, așa aproape de moarte?
‎Da! Apnee în somn.
‎Dar nimeni n-o respectă,
‎pentru că trebuie să port ‎o enormitate de… mască idioată!
‎De-aia urăsc băieții asta.
‎Doar asta ne va vindeca, ‎o nenorocită de mască.
‎Nu există operație.
‎Și de-aia băieții urăsc să spună ‎că au apnee în somn.
‎Ei vor spune că sforăie până mor.
‎Și ei mor la propriu!
‎E un tip aici, chiar acum,
‎iar prietena lui spune: „Ascultă!”
‎„Ascultă! Idiotul naibii!”
‎Privește! Toți arată cu degetul! ‎E ca un ceas!
‎Sunt toți… Priviți! E atât de fericită!
‎„Chiar aici! Acest sugaci!”
‎Chiar aici!
‎- Cum te cheamă? ‎- Dylan.
‎Dylan.
‎- De cât timp ești cu Dylan? ‎- Patru ani.
‎Patru ani.
‎Și nu te ascultă?
‎- Deloc! ‎- Uitați! „Deloc!”
‎„La naiba cu asta! N-o port!”
‎„Eu nu port chestia aia! Prefer să mor!”
‎Vorbește serios!
‎Patru ani! Te iubește, amice. ‎Poartă nenorocita aia de mască!
‎Rahatul ăsta îți va salva viața! ‎Ești căsătorit?
‎Și tot nu vrea să te asculte?
‎- Vă căsătoriți? ‎- Da. Și tot n-o poartă.
‎Și tot nu vrea s-o poarte. ‎Să-l ia naiba! Lasă-l să moară!
‎Dă-l dracului!
‎Dă-l dracului, amice!
‎Dă-l dracului pe Dylan!
‎Asta va scrie pe piatra lui funerară. ‎„Dă-l dracului pe Dylan!”
‎„La naiba cu Dylan! ‎Ar fi trebuit să fie aici!”
‎La naiba!
‎Dylan, e gata! E gata!
‎Se pregătește să se mărite cu tine.
‎De ce ești jenat?
‎Această femeie te iubește. ‎Îți oferă… Uită-te la ea!
‎Îți poartă inelul. ‎Nu mai ieșiți la întâlniri.
‎Nu e jenant. ‎Dacă ai fi fost singur, aș fi înțeles.
‎Când am fost singur, am urât asta.
‎Rahatul ăsta… ‎Orice posibilitate de a avea o relație
‎s-a terminat când mi-am pus masca.
‎A fost nasol!
‎Mă cuplam cu o tipă
‎și când terminam, ‎îi spuneam: „Trebuie să pleci! Acum!”
‎O fată s-a enervat și a zis: ‎„Ce naiba? Serios?”
‎„Vrei să faci sex și mă dai afară?
‎Ce sunt eu, o târfă nenorocită?”
‎Am zis: „Nu, nu! Nu-i asta!”
‎„Doar că trebuie să port… ceva ca să dorm
‎și e jenant și nu vreau să vezi asta. ‎Atât!”
‎„Nu-i așa! Deloc! ‎Îmi placi. Vreau să ne mai întâlnim.”
‎„Doar că trebuie să port o chestie.”
‎Și ea zice: „Doamne! M-ai speriat!”
‎„Chiar m-ai făcut să mă simt ca o curvă!”
‎„Îmi placi! Nu trebuie să te simți jenat!”
‎„Îmi placi. De aia am trecut ‎la nivelul următor. Încetează!”
‎„Dacă trebuie să-ți pui ceva, pune-o.”
‎„Serios?”
‎„Da, Doamne!”
‎„Încetează! Îmi place de tine! ‎Ce e, Invisalign?”
‎„E mult mai mare de atât!”
‎„Ei bine, nu-mi pasă! Puneți-o!”
‎„Sigur?” „Da, îmi place de tine!”
‎„Pune-o!”
‎„Bine…”
‎Mi-am pus chestia aia nenorocită…
‎Mă trezesc de dimineață. Patul, gol.
‎Doar un bilet pe care scria: ‎„Nu știam că ești Bane.”
‎Deci înțeleg, Dylan, dacă ai fi singur! ‎Dar te iubește.
‎- Cum te cheamă, dragă? ‎- Erin.
‎Erin te iubește, Dylan!
‎Nu-i pasă că porți mască.
‎Vrea să trăiești. Se mărită cu tine.
‎Te vrea aici pentru totdeauna. ‎Și eu la fel!
‎Așa că ia-ți nenorocita de mască!
‎Dacă erai singur…
‎Omule, mai sunt și alte lucruri ‎care o dezgustă la tine.
‎Crede-mă!
‎L-ai înregistrat deja?
‎- Da. ‎- Da?
‎A văzut-o în 4K? La naiba cu tipul ăsta!
‎Mama m-a înregistrat cu o cameră video.
‎O cameră video!
‎Și probabil că sunt aici copii ‎de 14 sau 13 ani care se întreabă:
‎„Ce naiba e o cameră video?”
‎Știți camera aia de pe telefon?
‎Acesta era un dispozitiv separat!
‎Și era imens! Uriaș, ca…
‎Mulți ani trăiască
‎La mulți ani
‎Zoom, zoom, zoom.
‎Zoom. Apasă zoom! Zoom.
‎La mulți ani…
‎Mama m-a înregistrat cu o cameră video.
‎Știți ce vreau să spun? Nu 4K. O veche…
‎La sfârșitul anilor '90 m-a înregistrat.
‎Și uitați cum stă treaba!
‎M-a înregistrat la trei dimineața, ‎când eram mort de somn.
‎Și faza e că, ‎în cazul camerelor video de atunci,
‎nu aveai nevoie de lumini, ‎pentru că era o opțiune, un buton,
‎pe care scria „vedere nocturnă”.
‎Și mama a apăsat pe aia și a fost ca în
‎Proiectul Blair Witch.
‎Ea filma un documentar, gen: „Fiul meu…”
‎„Fiul meu spune că sforăie.”
‎„Dar nu sforăie. Moare.”
‎„Să ne uităm mai atent. Haideți!”
‎Știi ce, Erin? Cred că
‎Dylan trebuie să vadă în direct ‎pentru a experimenta cu adevărat,
‎că pe telefon, indiferent ce…
‎Te poți uita la orice pe telefon
‎și nu simți cu adevărat emoția ‎pe care o simte Erin în fiecare seară
‎în timp ce-și vede logodnicul ‎cum se stinge.
‎Așa că o să fac asta pentru Erin.
‎Vom juca un rol.
‎Eu voi fi Dylan. ‎Tu vei fi Erin. Ești gata?
‎Asta vede Erin în fiecare noapte. Simte-o!
‎Simte emoțiile pe care le simte ea!
‎Intră în personaj!
‎Gata? Ăsta ești tu în fiecare seară. ‎Așa dormi.
‎Uite! A spus: „Da!”
‎Frate, știi, Dylan? ‎Propria ta mână încearcă să te trezească.
‎Știai asta? Propria ta mână e ca…
‎Știi cum arăți când dormi?
‎Jur că așa arăți!
‎Arăți de parcă o fantomă
‎își înghesuie scula în gura ta
‎și tu o sugi toată noaptea, doar…
‎Și Erin zice: ‎„Nu mai suge scula aia de fantomă!”
‎„Nu mai suge scula fantomelor, te rog! ‎Oprește-te!”
‎Și tu ești…
‎O coadă de fantome la patul tău. ‎Doar o coadă…
‎Și ele zic: „Crede că sforăie. ‎Haideți! Două deodată!”
‎El zice: „Ce naiba?”
‎„Dylan e un nebun nenorocit. Să mergem!”
‎„Trei!” „La naiba!”
‎„La naiba!”
‎„Trei scule, Dylan? Oprește-te!”
‎„Nu mai suge scula fantomelor!”
‎Ai observat vreodată,
‎că atunci când te trezești noaptea, ‎te trezești așa?
‎Fantoma Bukkake.
‎Vând aparate CPAP la standul cu produse.
‎Știți cât de amuzant ar fi
‎dacă aș avea aparate CPAP ‎la standul de vânzare?
‎Aș fi singurul…
‎Aș fi singurul animator ‎care vinde aparate CPAP
‎la standul de vânzare!
‎Chestia asta ar fi hilară!
‎Oamenii ar pleca ‎de la spectacolul meu spunând:
‎„Nu doar că Jo Koy a fost amuzant, ‎dar cred că mi-a salvat viața.”
‎„Mersi, Jo Koy!”
‎Am o reclamă.
‎Am o reclamă. Dylan, fă-mi reclamă.
‎„Salut! Mă numesc Dylan.”
‎„Salut! Mă numesc Dylan și ani de zile
‎am fost dependent ‎să sug scule de fantome noaptea.”
‎„Îi spuneam soției mele că «sforăiam»”.
‎„Dar apoi am fost ‎la spectacolul lui Jo Koy
‎și am cumpărat un aparat CPAP.”
‎„Și ghici ce? ‎Gata cu suptul sculei de fantomă!”
‎„Dar ghici cine suge acum?”
‎„Erin.”
‎„Mersi, Jo Koy!”
‎Mai țineți minte ‎când am rămas fără hârtie igienică?
‎Ce fel de pandemie e asta? ‎Am rămas fără hârtie igienică!
‎Nu mai văzusem niciodată ‎oameni care să se transforme în monștri!
‎La știri, vedeați oameni ‎cu cărucioare de cumpărături
‎pline cu hârtie igienică, ‎alergând spre mașina lor,
‎iar apoi pe cineva în spatele lor, zicând:
‎„Și pe mine mă mănâncă fundul, târfă!”
‎„Ce ar trebui să fac ‎cu mâncărimea din fund?”
‎„Târfo!”
‎M-a speriat!
‎Oameni bătând alți oameni pentru hârtie ‎igienică, de parcă nu exista altă cale!
‎Mama mea era pregătită pentru ‎lipsa hârtiei igienice.
‎S-a pregătit pentru lipsa hârtiei igienice
‎încă de când a ajuns în țara asta.
‎Când oamenii au rămas ‎fără hârtie igienică,
‎mama a întrebat: ‎„Ce se întâmplă? Nu înțeleg.”
‎Mama n-a rămas niciodată ‎fără hârtie igienică!
‎Mama poate folosi o rolă ‎de hârtie igienică timp de un an!
‎Un an!
‎Știu că sunt femei aici care se întreabă: ‎„Cum e posibil așa ceva?”
‎Vă spun eu cum!
‎E valabil doar pentru femeile ‎care nu sunt filipineze.
‎O să vă spun un secret pe care-l face mama
‎și cum nu rămâne niciodată ‎fără hârtie igienică.
‎Doar pentru femeile ‎care nu sunt filipineze.
‎Când mama face pipi,
‎nu se șterge.
‎Am auzit o femeie acolo spunând: „Ew!”
‎Uitați! Își acoperă gura! ‎Și a făcut cu mâna!
‎Uitați! Chiar acolo, în blugi.
‎Jacheta de blugi a spus: „Ew!”
‎Gen: „Dumnezeule!”
‎Și apoi a făcut așa. „Eu am fost!”
‎„Asta e… Ew!” Uitați-vă la ea!
‎Am să vă spun de ce. Cum te cheamă?
‎Eileen.
‎Eileen, lasă-mă să-ți spun ‎de ce nu folosește hârtie.
‎În regulă, Eileen?
‎Pentru că se spală cu apă. ‎Așa că, ew ție, târfo!
‎Să nu-ți bați niciodată joc
‎de păsărica mamei mele din Los Angeles!
‎Păsărica mamei mele ‎e cea mai curată păsărică
‎din Los Angeles!
‎Îmi retrag cuvintele.
‎N-am vrut să spun asta. ‎„Târfă” ca „termen de afecțiune”.
‎Te iubesc!
‎Obișnuiam să spun același lucru, Eileen.
‎Da. Obișnuiam să spun: ‎„Mamă, de ce nu te ștergi?”
‎„Doar șterge-te!”
‎Și mama mea, repede! Imediat!
‎„Vrei să mă șterg pur și simplu? ‎Crezi că e igienic, Joseph?”
‎„Mă duc să fac pipi
‎și apoi doar șterg pipiul ‎peste tot pe păsărică?”
‎„Asta e igienic pentru tine?”
‎„Doar să faci pipi și apoi ‎să întinzi pipi peste tot pe păsărică?”
‎„Și să fie sărată? Păsărică sărată?”
‎„O spăl, Joseph, cu apă!”
‎„Nou-nouță!”
‎Ce?
‎Dacă te gândești bine, e genial! ‎Are dreptate!
‎Vedeți? A fost pregătită! ‎N-a rămas niciodată fără hârtie igienică!
‎Și n-a avut niciodată o păsărică sărată!
‎Femeile sunt de acord.
‎Văd unele femei care spun: ‎„Știi ceva? Da!”
‎E o idee genială!
‎Poate că unul din acei câini… ‎Știți farfuriile portabile pentru câini?
‎Cele care ‎se deschid în evantai și se închid?
‎Arată ca un cerc mic și apoi e un mic…
‎Poate că ar fi bine s-o aducem.
‎Asta are mama mea!
‎E o versiune diferită. Ea îi spune ‎tabo‎.
‎E o cupă!
‎Sunt mulți oameni aici care se întreabă: ‎„Ce e un ‎tabo‎?”
‎Mai ales cei care nu sunt filipinezi. ‎O să vă spun ce e un ‎tabo‎.
‎Un ‎tabo‎ poate fi orice.
‎O cană de cafea cu mânerul rupt,
‎un recipient gol ‎„Nu-mi vine să cred că nu e unt!”
‎sau preferatul mamei mele: ‎o cană foarte mare.
‎„Pentru că are un volum ‎de un litru jumate de apă, Joseph!”
‎„Chiar pot să o curăț, nu?”
‎Și ‎tabo‎ mamei mele stă în același loc
‎în care a stat mereu ‎de când s-a mutat în această țară:
‎între duș și toaletă.
‎Acea zonă mică de acolo se numește ‎„culoarul ‎tabo‎”.
‎Și acolo se află cana specială a mamei.
‎Și știu că mulți băieți de aici ‎care nu sunt filipinezi se întreabă:
‎„De ce ne spui asta, Jo Koy?”
‎Ei bine, vă spun de ce.
‎Să zicem că începi să te întâlnești ‎cu o filipineză și lucrurile merg bine.
‎Vă cuplați într-o seară ‎și rămâneți noaptea la ea acasă.
‎Vă treziți de dimineață.
‎Te speli pe dinți și zici: ‎„Am nevoie de o cană.”
‎Nu folosi cana aia nenorocită!
‎Cana asta nu e pentru gura ta!
‎Acum, mama și tata au divorțat ‎când aveam zece, unsprezece ani.
‎Suntem patru. Robert, Rowena, Gemma și eu.
‎Orice avea nevoie mama, primea.
‎Ea era mamă și tată. Mereu am spus asta.
‎Nu conta ce cerea, tu îl obțineai.
‎Nu o interoghezi. Îi aduci.
‎Și o asculți pe mama noastră!
‎Uite cum stă treaba: nu contează ce cere.
‎Uneori, mama se ducea la baie
‎și uita să-și umple ‎tabo‎.
‎Și, normal, cel mai mic trebuia s-o umple.
‎Mereu…
‎Se întâmpla mereu ‎când eram cu prietenii în casă.
‎Mă jucam cu prietenii mei în sufragerie
‎și deodată aud: „Joseph!”
‎„Joseph!”
‎Și pot spune după cum suna
‎că mama a uitat să-și umple ‎tabo‎.
‎„Joseph!”
‎Prietenul meu venea la mine. ‎„De ce o ignori pe mama ta?”
‎Și îi ziceam: ‎„Nu vrei să știi ce naiba vrea!”
‎„Doar taci!”
‎„Joseph, te aud!”
‎„La naiba!”
‎Mergeam atât de încet pe hol,
‎deschideam ușa de la baie și acolo era ea,
‎stând cu ‎tabo‎ ei.
‎„De ce a durat atât de mult?”
‎„S-a uscat deja.”
‎„Umple-mi-l pentru mine!” „Doamne!”
‎Mă enervam atât de tare. „Doamne!”
‎„Sunt prea mare pentru asta, mamă! ‎N-ar trebui să văd!”
‎„Sunt prea mare, mamă!”
‎Mama spunea: „Ce să vezi?”
‎„Joseph!”
‎„Întoarce-te!”
‎„Întoarce-te! Ce să vezi?”
‎„Asta?”
‎„Ai locuit aici.”
‎„Asta a fost vechea ta casă ‎înainte de a ne muta în casa asta.”
‎„Acum ajută-mă să curăț casa ta veche!”
‎„Doamne!”
‎Umpleam paharul cu apă rece ca gheața
‎și fugeam pe hol.
‎Mama țipa…
‎„E rece ca gheața!”
‎„O să-mi provoci pneumonie la păsărică!”
‎Prietenul meu zicea: ‎„I-ai dat pneumonie păsăricii mamei tale?”
‎Adică, gândește-te la asta! ‎E destul de mișto.
‎Asta îmi place la comedie.
‎Pot să vă povestesc despre cultura mea,
‎și voi puteți să o înțelegeți sau nu. ‎E bine.
‎Cel puțin puteți auzi despre viața mea, ‎și să auziți doar „La naiba!”
‎Ați observat vreodată ‎că filipinezilor le plac negrii?
‎Iubim cultura negrilor.
‎Nu trebuie să ne explicați nimic.
‎Pur și simplu înțelegem. ‎E aproape ca și cum am fi la fel.
‎Mâncarea noastră… Ați văzut-o? ‎E mâncare de suflet!
‎Au așa mult suflet. Cântă. E o nebunie!
‎Cred că e vorba de ce e spaniol în noi.
‎E ceva spaniol în noi. De aia.
‎Și știți că atunci când sunt mexicani…
‎Știți că atunci când sunt mexicani…
‎Dintre toți latino-americanii, ‎mexicanii sunt foarte…
‎Sunt oameni mândri, dar…
‎dar se identifică cu filipinezii așa mult
‎din cauza sângelui spaniol pe care-l avem.
‎Și de aia vin la spectacolele mele, ‎pentru că se identifică.
‎Sunt gen: „Ce naiba? Sunt exact ca noi!”
‎Și ei sunt aici. ‎Așa știi că sunt mexicani aici.
‎Odată ce spun, „mexicani…”
‎Încep să fluiere.
‎Și așa știi că sunt mexicani aici,
‎pentru că nimeni nu fluieră ‎mai bine decât mexicanii.
‎Închideți ochii. ‎Parcă ați fi într-un adăpost de păsări.
‎Atât de frumos!
‎Nimeni nu fluieră așa.
‎Fiecare diferit!
‎Copiii lor știu fluierul.
‎Își pot pierde copiii în mall ‎și doar fluieră.
‎„Papá? Papá!”
‎„Papá!”
‎Vreau doar să știți, mexicanilor,
‎cât de asemănători suntem.
‎Când spaniolii au plecat din Filipine, ‎ați lăsat totul acolo.
‎De aceea suntem la fel. ‎Înțelegeți ce vreau să spun?
‎De aia ne comportăm la fel. ‎Au lăsat totul acolo.
‎Cultura lor e la fel ca a noastră.
‎Ei fac totul. ‎Voi munciți din greu, noi la fel.
‎Petrecere? Petrecere!
‎Mariachi? Karaoke! Același lucru.
‎Nimeni nu prea vrea să audă.
‎Dar chiar și cuvintele sunt la fel,
‎pentru că atunci când ați plecat, ‎v-ați lăsat cuvintele acolo
‎și noi le-am luat.
‎Le-ați lăsat acolo, și noi le-am luat.
‎Dar le-am schimbat.
‎Am transformat înjurăturile voastre ‎în deserturi.
‎Deci, să știți asta. ‎Vreau ca fiecare mexican să știe asta.
‎Dacă aveți un coleg de muncă filipinez,
‎să știți că v-am luat înjurăturile ‎și le-am transformat în deserturi.
‎Așa că nu vă supărați ‎dacă micuța doamnă filipineză
‎vine la serviciu într-o zi ‎și intră în bucătărie
‎cu o tavă de deserturi, ‎se apropie de voi și vă spune:
‎„Pune asta în gură, ‎puto‎.”
‎Nu vă supărați. „Cum dracului mi-ai spus?”
‎Pentru că știu. ‎În limba voastră, ‎puto‎ înseamnă „târfă”.
‎Dar în limba noastră,
‎e un desert delicios cu cocos
‎și ea vrea să îl mănânci,
‎„‎puto‎”.
‎Vând ‎putos‎ în față.
‎E cel mai nebunesc stand de marfă!
‎Aparate CPAP și ‎tabo‎!
‎Practic, sunt toate paharele și sticlele ‎de apă goale pe care nu le folosești.
‎O să le curățăm și o să le semnez.
‎Unii dintre voi ‎vor conduce până acasă diseară.
‎O să te uiți la soția ta și o să spui: ‎„Poate ar trebui să ne luăm un ‎tabo‎”.
‎Și nu spun că e murdar. Nu asta spun.
‎Dar, uneori, femeile, când merg la baie,
‎mai ales în seara asta, ‎e o întâlnire pentru unii dintre voi,
‎și în seara întâlnirii, ‎alergați la baie foarte repede
‎și nu vreți să pierdeți spectacolul,
‎așa că vă întoarceți cât de repede puteți, ‎dar faceți pipi,
‎așa că vă grăbiți. Și asta e treaba cu ‎femeile când faceți pipi și vă ștergeți.
‎Întotdeauna am crezut ‎că vaginul e delicat și fragil.
‎Dar pe femei nu le…
‎Nu le interesează deloc de…
‎De parcă ar unge o mănușă de baseball.
‎Gen: „Usucă-te repede, păsărică! ‎Să mergem!”
‎Și apoi fugiți înapoi la locul vostru. ‎„Am pierdut ceva?”
‎„Nu, n-ai ratat nimic.” „Ce bine!”
‎Și restul nopții se desfășoară minunat, ‎și apoi mergeți acasă.
‎Lucrurile merg bine.
‎Dar ați uitat ce ați făcut, ‎cât de agresive ați fost.
‎Și multe dintre voi ‎lăsați mici bunătăți acolo jos.
‎Ce?
‎Da! Nu vă prefaceți ‎că nu știți despre ce vorbesc. Micuțe…
‎Micuțe pepite de hârtie igienică.
‎Micuțe bunătăți distractive.
‎„Resturi de clitoris.”
‎Și sunt acolo. Ați uitat!
‎Și acum se duce jos și face așa.
‎Și îl întrebi:„Ce e?” ‎Iar el spune: „Nimic!”
‎Pentru că noi nu spunem niciodată nimic.
‎Noi nu spunem niciodată nimic! ‎Atât de mult vă iubim.
‎Atât de mult vă iubește bărbatul vostru.
‎O să mâncăm nenorocita aia ‎de hârtie igienică.
‎Nu ne pasă!
‎Mâncăm rahatul ăla! Îl mâncăm!
‎Ne-a luat două săptămâni să ajungem acolo!
‎Credeți c-o s-o dăm în bară ‎din cauză c-o să scuipăm puțin?
‎Mâncăm rahatul ăla! Unele sunt mari, ‎și le mestecăm, ca și cum…
‎Scuipă-l, ca… noi toți.
‎N-o face. Orice tip ‎știe despre ce vorbesc.
‎Le mănânci…
‎Dylan va mânca ‎o rolă întreagă de hârtie igienică.
‎Stoarce nenorocita de hârtie chiar aici!
‎Nu spun că e scârbos! E în regulă.
‎Nu spun să vă faceți griji pentru asta. ‎E în regulă!
‎Noi o mâncăm! E acolo. La naiba cu ea!
‎Nu ca voi, fetelor. Ce ne faceți?
‎Ne fac să ne simțim ciudat.
‎Ne faceți să ne simțim ciudat. ‎O bucățică de scame!
‎O bucățică de scame pe vârful limbii
‎și sexul oral e gata.
‎Nenorocitelor!
‎Îl vezi și te gândești: „Ce naiba?”
‎„Suge-ți singur scula! Nu pot!”
‎„Nu pot!”
‎Fiul meu e bine.
‎Nu trebuie să-și facă griji ‎să umple un ‎tabo‎ pentru mama sa.
‎Acum există bideu.
‎Fiul meu are un bideu. ‎Un bideu de calitate.
‎Faci pipi noaptea, capacul se deschide. ‎Ca și cum s-ar aprinde lumina.
‎„Fă pipi aici.” Asta spune. ‎De genul: „Vino aici. Fă pipi!” Vorbește.
‎„Hei, ce faci? Vino încoace! ‎Fă pipi în gura mea.”
‎Asta e cel mai tare la această generație.
‎Au de toate. Au tot ce le trebuie.
‎Ei nu trebuie să se îngrijoreze ca noi.
‎La naiba! Le-a ieșit bine.
‎Mi-a părut rău pentru mama mea. ‎Nu știu cum a făcut ea.
‎Am toate instrumentele necesare ‎pentru a-mi supraveghea fiul.
‎Aș fi vrut… Dacă mama mea ar fi avut… ‎Doamne!
‎Dacă nu veneam acasă
‎când îmi spunea să vin, înnebunea.
‎„Să fii acasă la zece. ‎Te rog, Joseph! Vino acasă la zece!”
‎11:30. „Dumnezeule!”
‎„Doamne! Unde e?”
‎„Cineva l-a răpit iar pe Joseph!”
‎„Cineva l-a răpit iar pe Joseph”,
‎adică am mai fost răpit.
‎N-am fost niciodată răpit.
‎Cu fiul meu? Aplicația „Găsește-mi fiul”.
‎Apăs un buton. ‎Dacă nu-mi răspunde la mesaj…
‎Îi voi trimite cinci mesaje. ‎„Hei, unde ești?” Nu răspunde.
‎„Hei, răspunde la telefon.” Nu răspunde.
‎„Hei, unde ești?”
‎Pur și simplu apăs pe aplicația ‎„Găsește-mi fiul” și un emoji micuț
‎cu fiul meu în față la 7-Eleven, așa.
‎Și pot să mă culc!
‎Rahatul pe care îl au ‎copiii ăștia e uimitor.
‎Și trebuie să le spui cât de bine o duc.
‎Pot descărca un film ‎în mai puțin de cinci minute.
‎Mai puțin de atât. Un minut!
‎Se pot uita la filme 4K.
‎Trebuie să le spui cât de greu ne-a fost,
‎ce trebuia să facem pentru un film nou.
‎„Marțea noilor lansări” ‎de la Blockbuster Video,
‎când îți promiteau ‎100 de exemplare din ‎Jurassic Park‎,
‎iar tu ajungeai mai devreme ‎și alergai până la avizier
‎și răsfoiai fiecare copertă, ‎iar pe ea scria:
‎„Stoc epuizat.”
‎„La naiba!”
‎Apoi alergai la tejghea.
‎„A returnat cineva ‎Jurassic Park‎?”
‎Și apoi: „Nu, dar avem câteva ‎care vor veni în două ore”.
‎„Voi aștepta!” ‎Și stăteai acolo lângă tejghea
‎și te uitai pe geamul unde era returul, ‎ca un tocilar,
‎ca să cercetezi.
‎Apoi vedeai oameni care aduceau casete
‎și încercai să citești foarte repede.
‎Vedeai unul intrând. Avea literele J și U.
‎Spuneai: „Cred că era…”
‎„Dle, cred că tocmai a lăsat ‎Jurassic Park‎!”
‎„Am văzut un J și un U! ‎Sigur era ‎Jurassic Park‎!”
‎„Sunt aici de patru ore. Vă rog!”
‎Și tipul zice: „Poftim!”
‎Și tu spui: „Mulțumesc foarte mult. Da!”
‎Apoi te uiți și zici: ‎„‎Jumanji‎? Nu vreau asta!”
‎Pentru puștii de acum e bine!
‎Știți, eu beau sticle…
‎Eu beau această apă îmbuteliată,
‎și a început… 9,5 pH are cea care
‎mi-a fost vândută, de către fiul meu.
‎Asta e generația. Iată cât de bine o duc!
‎Plătesc cam cinci dolari sticla. ‎Ce naiba fac?
‎Pentru că într-o zi ‎fiul meu a venit acasă de la școală.
‎Era în clasa a patra.
‎Nu știu ce clasă. Era…
‎Era foarte mic și s-a întors ‎cu un bilet de la profesoară:
‎„Puteți, vă rog, să îi puneți ‎apă îmbuteliată fiului dvs.?”
‎„Trei sticle, dacă nu vă supărați,
‎pentru că închidem țâșnitorile de apă.”
‎Am întrebat: „Ce?” ‎Mi-au spus: „Preferabil un pH de 9,5.”
‎„Dați-le apă mai sănătoasă.”
‎Am întrebat: ‎„Joe, ce e apa asta cu un pH de 9,5?”
‎A spus: „Vor să bem apă cu pH 9,5.”
‎„E o apă mai sănătoasă pentru noi. ‎E foarte sănătoasă.”
‎„Ce înseamnă pH, Joe?” ‎El spune: „Hidratare perfectă.”
‎Îl întreb: „Ce?”
‎Nenorocitul ăsta nici măcar nu știe ce e. ‎Niciunul dintre noi nu știm.
‎Am întrebat: „De ce închid țâșnitorile? ‎Despre ce e vorba?”
‎El spune: „Apa are fluor
‎și nu e bun,
‎așa că închid toate fântânile de apă,
‎pentru că există fluor în apă.”
‎I-am spus: „Joe, nu te speli pe dinți.”
‎„Ar trebui să bei toată apa aia.”
‎Fluor în apă!
‎Se închid toate țâșnitorile de la școală.
‎Închideți-le!
‎A trebuit să încep să cumpăr ‎apă îmbuteliată pentru acești copii.
‎Ce naiba? ‎Am băut din fântâna aia cu apă!
‎Cred că am ieșit bine. Cred!
‎Cred că mulți dintre noi!
‎Ne-am bucurat de țâșnitori. Mai știți?
‎Acea clipă când ‎fiecare clasă trebuia să iasă?
‎Fiecare clasă trebuia să iasă
‎și se aliniau, ‎pe un singur rând, în fața fântânii,
‎și fiecare copil avea zece secunde ‎să bea cât de multă apă poate.
‎Și restul copiilor numărau.
‎„Unu, doi,
‎trei, patru…”
‎Și gura puștiului era…
‎„Patru, cinci, șase…”
‎„șapte, opt…”
‎Puștiul ăla nenorocit se chinuia!
‎Pentru că instalatorul ‎care a montat fântâna
‎a pus presiunea apei așa mică,
‎încât abia se scurgea pe acel robinet!
‎Și el doar o sugea, o lingea!
‎Cât de sănătos era rahatul ăla?
‎Să sugi…
‎Și ce era crusta aia verde?
‎Ce naiba era? COVID-14?
‎Copiii ăștia nici măcar nu știu ‎ce e un furtun!
‎Ei nu știu ce e un furtun. ‎Aia era apa noastră îmbuteliată!
‎V-ați plimbat timp de cinci ore.
‎Te-ai uitat la prietenul tău. ‎„Vă e sete?” „Da!”
‎Și te opreai la orice casă,
‎orice casă cu un furtun în peluză.
‎Era ceva comun! ‎Oricine poate folosi rahatul ăla.
‎Proprietate publică!
‎Și fugeai. Fugeam, la naiba! ‎Fugeam cu toții.
‎Cine va primi primul furtunul? ‎„Eu l-am luat primul!”
‎Puștiul ăla credea că a câștigat, ‎dar n-a câștigat!
‎Pentru că habar n-avea ‎că în mijlocul furtunului se află apă
‎care a fiert până la 450 de grade!
‎Era pe cale să primească o gură de lavă. ‎„Pornește-l!”
‎Copiii ăștia nici măcar nu știu ‎ce e un furtun!
‎Nu știu ce este un furtun!
‎L-am întrebat pe fiul meu: ‎„Joe, știi ce e un furtun?”
‎Zice: „Târfele alea de la club?” ‎Îi spun: „Joe…”
‎E așa bine de ei!
‎Totuși, îmi place mult. Voi spune asta.
‎Iubesc era digitală care în care trăim, ‎lucrurile pe care le avem.
‎Le iubesc!
‎E mai ușor să crești un copil, știți?
‎Eu și mama lui ‎suntem divorțați de mult timp,
‎dar suntem apropiați și suntem părinți ‎grozavi datorită acestor instrumente.
‎Știți ce vreau să spun? Datorită FaceTime,
‎datorită aplicațiilor cu cameră și restul, ‎putem fi cu ochii pe el.
‎Și lucrăm ca o echipă. ‎Îmi place la nebunie!
‎Locuiește mai jos, lângă mine.
‎Are toate codurile de la casa mea.
‎Are tot ce am nevoie. Dacă el stă la mine
‎și eu sunt pe drum, ‎pot s-o sun pe FaceTime
‎și ea se va duce la mine ‎și va avea grijă de tot.
‎E cea mai bună situație. Îmi place!
‎Așa stă treaba!
‎Indiferent de câte instrumente avem, ‎adolescenții vor fi adolescenți.
‎Face același rahat ‎pe care îl făceam și eu când eram copil.
‎Și nu-i pasă!
‎Crede că scapă basma curată. ‎Eu nu înțeleg cum.
‎Știe că am toate camerele astea. ‎Nu-i pasă!
‎Un exemplu perfect. ‎Mergeam în Connecticut.
‎El avea 15 ani.
‎Mă duceam în Connecticut ‎și i-am spus fiului meu:
‎„Joe, mă duc în Connecticut, bine?”
‎„Și dacă dai o petrecere, o să știu.”
‎„Deci nu da vreo petrecere!”
‎Și el zice: ‎„Tată, n-o să dau o petrecere.”
‎I-am spus: „Joe, ascultă-mă! ‎Nu da o petrecere, bine? N-o face.”
‎Zice: „Tată, nu voi da o petrecere.”
‎„Promit! Nu voi invita pe nimeni.”
‎I-am zis: „Ascultă-mă! ‎Dacă dai o petrecere, Joe,
‎și vreunul dintre prietenii tăi ‎sare în piscină
‎și își rupe gâtul,
‎mă va da în judecată,
‎iar tot ce am muncit atât de mult
‎ca să-ți dau ție ‎când voi pleca de pe acest pământ,
‎va ajunge la idiotul de Dave
‎pentru că s-a aruncat în piscină ‎la două dimineața
‎cu luminile stinse.”
‎„Vrei să-i dai totul cretinului de Dave?”
‎A spus: „Nu, tată! Nu-ți face griji!”
‎Îi zic: „Promite-mi!” „Promit!”
‎Mă duc la Connecticut.
‎La cinci dimineața, ora din Connecticut,
‎adică două dimineața în Los Angeles.
‎Așa mă trezesc.
‎Camera mea foto. Am deschis-o.
‎Copii, ieșind din casă la piscină.
‎„Ticălosul naibii!”
‎„Du-te dracului de mincinos!”
‎„Câți copii nenorociți?”
‎„La naiba!”
‎Ultimul care a trecut pe lângă cameră ‎a fost fiul meu.
‎Așa a trecut.
‎Am sunat-o pe mama lui.
‎„N-o să-ți vină să crezi ce face fiu-tu.”
‎„Doamne! Ce face?”
‎„Dă o petrecere!”
‎„Ce? A zis că doarme.”
‎„Nu doarme!”
‎„Dă o petrecere și sar în piscină.”
‎„Ce naiba?” „Știu! Ce naiba, nu?”
‎„Și știi ce i-am spus?” „Ce?”
‎„Că dacă vreunul sare în piscină,
‎își va rupe gâtul. ‎Și ghici ce? Mă vor da în judecată.”
‎„Da!” ‎„Și ghici ce? Când mă vor da în judecată…”
‎„Ce?” „Nu-i mai dau bani!”
‎Zice: „Ce naiba?” Eu zic: „Ce naiba?”
‎Zice: „Să mergem!” Eu zic: „Să mergem!”
‎Ne-am urcat în mașina ei.
‎M-a pus pe locul din dreapta.
‎„Fiul tău e un nenorocit.” „Știu!”
‎Mi-am pus centura.
‎Tragem pe alee. Toate luminile se sting.
‎Toți copiii plecaseră. ‎Ea merge direct la ușa din față.
‎„Deschide ușa!”
‎„Joe! Deschide naibii ușa!”
‎Deschide ușa. ‎Se comportă de parcă abia s-a trezit.
‎„Știm că nu dormeai. ‎În plus, ai picioarele ude.”
‎„Nu pot crede c-ai dat o petrecere!”
‎„Tatăl tău e nervos!”
‎„Cum adică «tata e supărat»?”
‎„Tatăl tău e supărat!”
‎„Cum adică «tata e supărat»?”
‎„Tatăl tău e supărat!”
‎Telefonul încă era conectat la Bluetooth.
‎Țipam la scaunul din față ‎timp de 15 minute nenorocite.
‎Asta e a patra mea ‎emisiune specială cu Netflix.
‎Dar o să vă spun,
‎e o relație de dragoste și ură cu Netflix.
‎Le iubesc de moarte! E a patra!
‎Dar prima? Nu mi-au dat-o mie!
‎Și ei sunt aici! ‎Toți directorii sunt aici. Vă văd!
‎Și îi iubesc pentru asta!
‎Dar ei nu știau că eu sunt din altă stofă.
‎Dacă-mi spui nu,
‎o să-ți arăt de ce trebuie să spui da.
‎Deci când vă uitați la ‎Live from Seattle‎, ‎prima mea emisiune Netflix,
‎să știți că Netflix ‎m-a refuzat de mai multe ori
‎și a trebuit să plătesc singur ‎pentru rahatul ăla!
‎Să plătesc pentru tot!
‎Tot ce am muncit din 1989 încoace
‎a fost investit în emisiunea asta.
‎Falit!
‎La etaj, în camera verde, ‎plângând la agentul și managerul meu.
‎„E o prostie!”
‎Fiul meu a adormit pe canapea.
‎„E o prostie! ‎De ce trebuie să plătesc pentru emisiune?”
‎„Cine-mi face deschiderile în show-uri ‎are emisiune.”
‎„Și eu nu primesc eimisiune?”
‎Agentul și managerul meu au spus: ‎„Omoară-i! Ne ocupăm noi de restul.”
‎„Du-te acolo și fă ce știi cel mai bine!” ‎Eu eram…
‎„Vine pe scenă, Jo Koy! ‎Și am ieșit de parcă n-aș fi plâns.
‎„Bună tuturor!”
‎Nu numai că m-au refuzat,
‎dar când au aflat că îl voi filma,
‎i-au sunat pe agentul și managerul meu ‎cu două zile înainte
‎și au spus: „Am auzit că Jo Koy ‎își filmează propriul show.”
‎„Vrem să știți că noi chiar nu-l vrem.”
‎Ce naiba?
‎Chiar au spus asta!
‎Asta da presiune… Cum adică?
‎Singura rețea la care ‎vreau să plătesc pentru acest show
‎și ei îmi spun acum: „Nu-l vrem.”
‎Nici nu îl filmasem încă!
‎Tocmai am primit toate camerele astea!
‎Nu m-a oprit. Tu încă o faci!
‎În picioare goale! Indiferent de obstacol!
‎Scuze c-am transformat asta ‎într-un TED Talk.
‎Nu vreau să vorbesc despre ‎păsărica mamei mele timp de 15 minute
‎și apoi să te motivez.
‎Spun doar că, uneori, ‎trebuie să auzi lupta pentru succes.
‎Pentru orice poveste de succes, ‎sunt multe lupte.
‎Și nu lăsați pe nimeni ‎să vă distrugă visele!
‎Nu spun că Netflix mi-a distrus visele,
‎dar era visul meu ‎și tu nu puteai să mă refuzi.
‎Aveam de gând să mor încercând.
‎Eram falit când am filmat rahatul ăla!
‎L-am tăiat eu însumi, ‎l-am editat eu însumi…
‎Am devenit editor, producător. ‎Am făcut tot!
‎Apoi l-am tăiat și l-am adus la Netflix.
‎Am zis: „Știu că m-ați refuzat,
‎dar puteți, vă rog, ‎să vă mai uitați o dată?
‎L-am pus pe biroul lor.
‎M-au sunat o oră mai târziu. ‎„Nu o dați în altă parte. O vrem!”
‎Asta e povestea!
‎Știu că trăim într-o perioadă dificilă.
‎Și știu că toți auzim același lucru:
‎„Nu e corect pentru toată lumea”
‎și bla-bla, iar mulți dintre voi spun: ‎„La naiba! Opriți-vă!”
‎„E 2022.”
‎„Opriți-vă! E o scuză jalnică.” ‎Nu, nu este!
‎Nu toți avem parte ‎de același tratament ca voi.
‎Nu toți reușim să ne facem auziți.
‎Nu toți primim un tratament corect.
‎Unii dintre noi ‎trebuie să facă un pic mai mult
‎și trebuie să conștientizăm asta.
‎Doar să știți că nu e ușor pentru toți.
‎Sunt multe voci ‎care trebuie să fie auzite,
‎iar noi nu avem ocazia, ‎așa cum aveți voi uneori.
‎Așa că înțelegeți asta! ‎Nu e ușor pentru toți.
‎Și vă voi spune o singură poveste,
‎pentru a promova ‎Live from Seattle‎.
‎Să vă spun cât de greu mi-a fost mie.
‎S-a întâmplat în 2016, ‎deci nu cu mult timp în urmă.
‎Asta e povestea despre ‎Live from Seattle‎.
‎Am fost pus la un show pentru a-l promova.
‎Și nu vă voi spune numele acelui show.
‎Am trimis rutina
‎și uitați ce am primit înapoi.
‎Ascultați-mă!
‎Suna așa: „Ne place rutina, dle Koy,
‎dar puteți renunța la gluma cu accentul?”
‎Și nu am înțeles.
‎Am fost puțin surprins. ‎M-am întrebat: „Ce naiba?”
‎„Vă referiți la gluma despre mama?”
‎„Pentru că gluma nu e accentul ei.”
‎„Gluma e despre o mamă care e o mamă.”
‎„Vorbește engleza. Locuiește în America.”
‎„Și se uită la show-ul vostru.”
‎„Dar nu vreți ca vocea ei ‎să se audă în show-ul ăla?”
‎Luat prin surprindere. Suntem în 2016.
‎Atunci s-a întâmplat.
‎Tot ce vreau să știu e… Asta mi-am spus.
‎Jeff Foxworthy a primit același răspuns?
‎Și nu-l disprețuiesc pe Jeff Foxworthy. ‎Îl iubesc!
‎Dar a primit același răspuns? ‎Pentru că are accent.
‎E american. Vorbește engleza.
‎Dar nu știu diferența ‎dintre Jeff Foxworthy care spune:
‎„Hei, ce vreți la micul dejun?”
‎și mama mea care spune: ‎„Hei, ce ați vrea la micul dejun?”
‎Eu nu aud nimic altceva ‎decât rasism sistemic,
‎și asta spun!
‎Nu toți primim același…
‎Nu toți primim acel…
‎Spun doar că nu toți primim ‎același tratament.
‎Așa că să știți asta!
‎Sunt multe voci aici ‎care trebuie să fie auzite.
‎Mulți dintre noi!
‎Și mă bucur că am făcut asta!
‎Pentru că, apoi am primit următorul show.
‎Am primit ‎Comin' in Hot‎.
‎„Unde vrei să mergi?” „Vreau în Hawaii.”
‎„Vreau să arăt mai mult despre noi, ‎filipinezii, și despre alte culturi.”
‎„Unde vrei la al treilea?”
‎„Lăsați-mă să mă duc în Filipine.”
‎Nici n-a fost special!
‎„Vreau doar să fac un singur lucru ‎prin care să pot dona o oră,
‎o oră de emisie, ‎dedicată culturii mamei mele.”
‎„Am vorbit despre asta, ‎am făcut glume și m-am distrat."
‎„Dar acum dați-mi voie ‎să arăt lumii cum arată filipinezii,
‎ce mănâncă filipinezii,
‎cum arată Filipine.”
‎Am vrut să le ofer filipinezilor o șansă,
‎pentru știu cât de greu mi-a fost mie,
‎așa că acum o s-o fac.
‎Îi voi ajuta pe filipinezii din Filipine ‎să fie în centrul atenției.
‎Voi ajuta niște filipinezi din SUA
‎să meargă în Filipine ‎și să-și arate talentul.
‎Asta e tot ce vreau să fac!
‎Pentru că asta fac filipinezii.
‎Când unul intră pe ușă,
‎îi lăsăm pe toți să intre pe ușa aia.
‎Priviți-ne!
‎Râdem cu toții de același rahat!
‎Stingeți luminile ‎și suntem toți de aceeași culoare.
‎Dar când aprindem luminile, ‎dintr-o dată ne separăm,
‎iar acest rahat e ignorant, ‎așa că încetați naibii!
‎Asta-i tot!
‎Mă bucur că am apucat să filmez acolo.
‎Mă bucur că m-am dus în Filipine ‎și am filmat asta.
‎Mă bucur c-am putut dedica o oră,
‎ca lumea să vadă cât e de bună mâncarea ‎noastră, cât de frumoși sunt oamenii
‎și că vorbim engleză.
‎Știți cum ajută asta turismul?
‎Mulți oameni pe care-i întâlnesc spun:
‎„Vom merge într-o vacanță undeva în Asia.”
‎Eu zic: „Du-te în Filipine!”
‎„Nu știu. Cum e acolo?”
‎Dar acum știu!
‎Pot vedea ora aia și spun: ‎„Poate ar trebui să mergem."
‎„Sfinte Sisoe! Se vorbește engleză acolo? ‎Să mergem!”
‎Știi cât de tare e să mergi în Filipine?
‎Vă puteți pierde în Filipine ‎și cineva vă va ajuta.
‎Poți să bați pe oricine pe umăr,
‎îți va vorbi în engleză ‎și te va duce unde vrei.
‎Dacă te duci în Coreea ‎și te pierzi în Coreea, ghici ce?
‎Ești pierdut în Coreea!
‎O să te plimbi o oră ‎în căutarea unui Starbucks
‎și o s-ajungi în Coreea de Nord.
‎O meriți!
‎Trebuia să mergi în Filipine!
‎Dacă vă rătăciți în Filipine ‎în căutarea unui Starbucks,
‎puteți apela la oricine. ‎„Scuze! Știți cum să ajung la Starbucks?”
‎„Știți cum să ajung la Starbucks?”
‎Imediat: „Da, pot să vă duc la…”
‎„Iubesc Starbucks! Dumnezeule!”
‎„Preferatul meu e Mocha Frappuccino!”
‎„Iubesc Starbucks!”
‎Acum, indicațiile vor fi ciudate.
‎Ei nu au borne kilometrice ca noi.
‎Nu au același tip de străzi. ‎Dar te vor duce acolo.
‎Vor exista repere,
‎anumite tipuri de drumuri ‎care vă vor duce acolo.
‎Trebuie doar să fii atent!
‎„În regulă. Ascultă cu atenție, bine?”
‎„Asta o să te ducă la Starbucks.”
‎„Ceea ce vreau să faci…”
‎„Vreau să mergi pe drumul ăsta de pietriș,
‎să zicem…
‎trei cântece.”
‎„Alege orice cântec, ‎dar de cel mult trei ori.”
‎„La al treilea cântec, ‎căutați un camion galben cu două roți.”
‎„Când vedeți camionul cu două roți, ‎faceți stânga.”
‎„Mergeți pe drumul acela, să zicem… ‎Dumnezeule, să zicem…
‎unsprezece secunde.”
‎„Și chiar pe la secunda 11,
‎un câine va trece ‎foarte repede pe lângă dvs.”
‎„Urmăriți câinele ăla. ‎Merge tot timpul la Starbucks.”
‎Sunt prieten cu Tommy Lee ‎de la Mötley Crüe.
‎Nu știu dacă e aici, dar… Nu știu.
‎Dar vă voi spune o poveste.
‎Și motivul pentru care v-o spun e că, ‎atunci când a apărut ‎In His Elements‎,
‎specialul meu din Filipine, m-a sunat.
‎Și iată ce-mi spune Tommy:
‎„Hei, frate!”
‎„Tocmai m-am uitat la ‎In His Elements‎,
‎și vreau să știi că a fost extraordinar!”
‎Nu știu de ce Tommy Lee sună ‎precum Keanu Reeves
‎din ‎Bill & Ted's Excellent Adventure‎.
‎Așa vorbește Tommy ‎și îmi place la nebunie!
‎„Hei, bro!”
‎„Să știi c-am văzut ‎In His Elements‎.
‎A fost extraordinar!”
‎Am spus: „Mulțumesc, Tommy!” ‎„Da, nicio problemă, Jo!”
‎„Am vrut doar să…”
‎„Vreau doar să te întreb ceva.”
‎„Ce e, Tommy?”
‎„Când spuneai glumele tale,
‎trebuia să le ‎spui când să râdă sau să aplaude?”
‎„Nu, Tommy. În Filipine ‎se vorbește fluent engleză
‎și le place divertismentul american.”
‎„Au înțeles toate glumele.” ‎„Serios?” „Da!”
‎„Foarte tare!”
‎„Tommy, Mötley Crüe face turnee ‎în toată lumea de peste 45 de ani.”
‎„Voi n-ați fost niciodată în Filipine?”
‎„Nici măcar o dată!”
‎„De ce nu?” ‎„Nu credeam că ne vor înțelege.”
‎„Tommy, nu numai că te-ar înțelege,
‎dar îți cântă cântecele ‎mai bine decât tine.”
‎„Întreabă-i pe cei de la Journey.”
‎Și știu că unii vă gândiți: „Stai puțin!”
‎„Steve Perry e filipinez?”
‎Steve Perry n-a mai cântat ‎pentru Journey de peste 40 de ani!
‎Solistul trupei Journey
‎e un micuț rege al karaoke-ului ‎pe nume Arnel Pineda.
‎Micuț! Cântă incredibil!
‎Vorbește despre un vis!
‎Vorbește despre zdrobirea ‎oricărui obstacol din fața lui!
‎Despre asta vorbește!
‎Dacă vreți motivație în viață, ‎urmăriți-l pe Arnel Pineda.
‎Trăiește într-o țară din lumea a treia ‎și vrea să fie un star rock'n'roll.
‎Nu vreau să aud oameni spunând:
‎„E greu aici. ‎Oportunitățile sunt rare aici.”
‎Urmați asta! Urmați planul de acolo!
‎Știu că e greu pentru noi toți.
‎Dar spun doar că e o poveste incredibilă.
‎Vreau să fac un film pentru televiziune.
‎Vreau să scriu o serie de patru părți ‎și să-l vând la Netflix,
‎și ar fi bine să-l cumpărați de data asta!
‎Pentru că o să câștig un Emmy!
‎O să câștig un Emmy pentru asta!
‎O să câștig un Emmy!
‎Și știu deja scena ‎care îmi va aduce acel Emmy,
‎pentru că o voi scrie.
‎Va fi genială!
‎Doar Arnel cântând la un club de karaoke.
‎Apoi intră mama lui. „Arnel!”
‎„Ce faci aici,
‎cânți și dansezi așa?”
‎„Ar trebui să fii la școala de asistenți!”
‎„Dar, mamă, ‎nu vreau să fiu asistent medical!”
‎„Vreau să fiu un star rock'n'roll!”
‎„Nu poți fi un star rock'n'roll! ‎Ești filipinez!”
‎„Sunt asistente în familia asta, nu?”
‎„Nici unul nu e un star rock'n'roll!”
‎„Dar eu sunt singurul ‎binecuvântat cu o voce frumoasă
‎și vreau să-mi urmez visul ‎să fiu star rock'n'roll!”
‎„Nu poți fi un star rock'n'roll!”
‎„Vei fi asistent, ca restul familiei!”
‎„Nu vreau să fiu asistent!” ‎„Vei fi asistent!”
‎Și atunci intervine tatăl lui.
‎„Bine! Ajunge cu certurile astea!”
‎„Îmi pare rău că am întârziat, Arnel!”
‎„Îi dădeam cuiva indicații ‎să ajungă la Starbucks.”
‎„Dragă,
‎dacă Arnel vrea să fie star rock'n'roll, ‎Doamne, lasă-l să fie star rock'n'roll!”
‎„Avem destule asistente în familie.”
‎„Dar îmi fac griji pentru el, ‎după ce voi părăsi acest pământ!”
‎„S-ar putea să nu-mi fi făcut ‎treaba de mamă,
‎pentru că nu mi-am îndrumat fiul ‎în direcția corectă.”
‎„Acum nu mai are beneficii.”
‎„Oprește-te!”
‎„Lasă-l să-și urmeze visul! ‎Are o voce frumoasă!”
‎„Și dacă se întâmplă ceva cu el ‎când noi nu vom mai fi,
‎avem o mulțime de asistente ‎în familia asta.”
‎„Ce spui, dragă?”
‎„Lasă-l să-și urmeze visul. Hai!”
‎„Ai dreptate!”
‎„Arnel,
‎urmărește-ți visul ‎și fii un star rock'n'roll.”
‎„Mulțumesc foarte mult, mamă!”
‎„Poftim!”
‎„Mama ta și cu mine ‎îți dăm binecuvântările noastre.”
‎„Acum, Arnel, urmărește-ți visul!”
‎„Mulțumesc, tată!”
‎„Cu plăcere, fiule!”
‎„Acum urcă pe scenă și arată-ne ce știi!”
‎„Așa voi face, tată!”
‎„Arnel!” „Da, tată!”
‎„Arnel,
‎promite-mi un singur lucru ‎atunci când îți vei urma visul!”
‎„Ce, tată?”
‎„Nu te opri din a crede!”
‎E un Emmy! Spune că nu e un Emmy!
‎E un Emmy al naibii de grozav, ‎și ar fi bine să primesc unul pentru asta!
‎Ce am învățat din această poveste?
‎Unu, urmărește-ți visul,
‎indiferent cât de greu e ‎sau care sunt limitele.
‎Învinge totul și poți reuși! ‎E o poveste frumoasă!
‎Dar, pe de altă parte,
‎ce poveste frumoasă ‎de dragoste între părinți,
‎să vorbească și să rezolve!
‎Asta e cheia unei relații excelente.
‎O să învățăm asta, că dacă vorbești, ‎lucrurile vor merge.
‎Dacă vorbiți, asta e cheia unei relații.
‎Și ăsta e un alt lucru pe care ‎îl vom învăța din acest film nenorocit.
‎Uitați-vă la toate relațiile care ‎se termină pentru că nimeni nu vorbește!
‎Urăsc să vorbească,
‎iar când nu vorbești, relația se termină.
‎Și știți cine urăște să vorbească? ‎Băieții!
‎Pentru că femeile iubesc să vorbească!
‎Doar vorbesc!
‎Și dacă nu vrei să vorbești cu ea, ‎atunci vorbește cu cineva.
‎Nu cu toți.
‎Nu vorbi cu cel mai bun prieten! ‎Va pune capăt și relației.
‎Prietenul tău cel mai bun o ura.
‎Aștepta să vă despărțiți.
‎„N-o să-ți vină să crezi ce a făcut.”
‎„Știu. Nu trebuie să-mi spui nimic.”
‎„Mereu a fost așa, amice!”
‎Ce fel de sfat e ăsta? ‎„Mereu a fost așa, amice!”
‎„Nici măcar nu ți-am spus.” ‎„Nu e nevoie, frate!”
‎Nu-l asculta pe tipul ăla! ‎Pleacă naibii de lângă el!
‎Du-te la cineva care nu vă cunoaște.
‎Ia-ți un terapeut!
‎Plătește pentru asta! ‎O sută zece dolari ora.
‎Lasă-l pe doctorul ăla să-și dea seama!
‎Privește! O să te bucuri și tu.
‎Intră în cameră!
‎Oricine se va bucura de cei 110 dolari. ‎„Poftim!”
‎„Ascultă ce a făcut târfa asta.”
‎O oră, doar vorbește!
‎Apoi, terapeutul se uită și zice:
‎„Da. M-am uitat peste tot și… te înșeli.”
‎„Acum du-te și cere-ți scuze!”
‎„Bine! Mulțumesc!”
‎Asta fac terapeuții!
‎De aia, când oamenii râd de terapie, ‎mă enervez.
‎Ai nevoie de terapie. ‎Cu toții avem nevoie de terapie!
‎Nu e nimic în neregulă cu asta. ‎Nu vă fie rușine!
‎Și nu râdeți când cineva zice ‎că merge la terapie.
‎„Se duce la terapie? Sigur e nebun!”
‎E o prostie!
‎Nimeni nu e nebun că face terapie! ‎Cu toții suntem nebuni!
‎Toți cei de aici suntem nebuni!
‎Tu ești nebun! Și tu ești nebun!
‎Suntem cu toții nebuni! ‎Nu te preface că nu ești nebun.
‎Ai mers vreodată singur pe stradă ‎și te-ai uitat peste drum
‎și ai văzut o altă persoană ‎mergând și vorbind singură?
‎Îți spui asta:
‎„Uită-te la nebunul ăla ‎care vorbește singur!”
‎Cu cine naiba vorbești?
‎Te plimbi de unul singur
‎și ți-ai spus să te uiți la ceva ‎la care te uiți deja!
‎Nebun nenorocit!
‎Vorbiți! Face bine! Lucrați! Vorbiți!
‎Totuși, băieții urăsc asta. ‎Vom lupta până la capăt!
‎„Vrei să vorbești cu mine sau nu?”
‎„Nu. Știi ce s-a întâmplat. ‎Te comporți ca și cum nu ai ști.”
‎„Încerci să mă faci să zic. ‎Știi ce ai făcut.”
‎„Nu, nu știu ce naiba am făcut! ‎De aia te întreb pe tine!”
‎„Dacă trebuie să mă întrebi, ‎atunci dă-o naibii.”
‎„Nu s-a întâmplat nimic.”
‎„Nu s-a întâmplat nimic!”
‎„Sunt supărat fără niciun motiv!”
‎„Am ales să fiu supărat!”
‎„Doamne! Ești nebun!”
‎„Ești nebun!” „Nu, tu ești nebună!”
‎„Nu, tu ești nebun! ‎Încerc să vorbesc cu tine ca un adult.”
‎„Dacă nu spui, atunci nu voi ști.”
‎„Deci spune-mi, ce dracu' am făcut?”
‎„Dacă nu știi, atunci dă-o naibii!” ‎„Doamne!”
‎„Spune-mi ceva!”
‎„Ai de gând să te porți așa?” ‎„Da! Spune-mi!”
‎„Deci chiar vrei să știi?”
‎„Chiar vrei să știi ce s-a întâmplat?”
‎„Da, vreau!” „Chiar vrei să știi?”
‎„Da! Spune-mi, dragă! Ce?”
‎„Ce naiba am făcut? Ce?”
‎„Când a spus că am supt scula fantomelor, ‎și toată lumea râdea,
‎iar tu n-ai spus nimic! ‎Eu nu sug scula fantomelor, târfă!”
‎„Eu nu sug scula fantomelor, târfă!”
‎Vă iubesc, oameni buni! ‎Vă mulțumesc foarte mult!
‎Los Angeles, California!
‎Aplaudați-l încă o dată pe Jo Koy!
‎Trebuie să împart acest moment ‎cu unicul meu fiu!
‎Aduceți-l pe fiul meu, repede!
‎Am locuit chiar în josul străzii ‎când lucram la Nordstrom Rack.
‎El e mâna mea dreaptă!
‎Nu pot…
‎Subtitrarea: vladutz7