Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Лос-Анджелесе, ви готові?
НАЖИВО
Пані та панове…
З THE LOS ANGELES FORUM
Джо Кой!
Ми зробили це, Лос-Анджелесе!
Довгенько я цього чекав.
Ми на The Forum!
Нарешті! Два роки!
Знаєте, в чому відстій? Усе, що я вмію робити, —
займатися стендапом. І коли мене позбавили цього,
я дійшов до того, що дивився на сина і такий:
«Джо, це все, що я вмію робити!»
Дивився на сина і такий: «Ми голодуватимемо».
Але при цьому нам буде смішно.
Це був відстій! Та ось ми повернулися.
Усім весело. Гляньте. Повна зала!
Пару людей досі в масці, і це добре.
Це ваш вибір, і я з вас не глузуватиму.
Не скасовуйте мене, будь ласка!
Це просто моя думка.
Якщо ви збираєтеся носити маску сьогодні, молодці.
Але є ймовірність підхопити цю штуку сьогодні ввечері.
ДЖО КОЙ. ЯКЩО СМІШНО — ТО СМІШНО
Тут не дотримано дистанції 1,5-2 метри.
Ви знаходитеся всі поруч. Люди отак сміятимуться…
Ви її носите.
Я ненавидів цю довбану маску.
Зрозумійте мене. Усі їх носили. Усі були налякані.
Я повторюватиму це, бо був ув'язнений протягом двох чортових років,
тож це все, про що я можу зараз говорити.
Але ми всі злякалися! Ця маска була єдиним, що ми мали.
Усі ми пам'ятаємо той час, коли дивилися телевізор,
а потім раптом вийшов ведучий новин і сказав:
«Сенсація! Скрізь гинуть люди!
Погляньте на ці кадри!» І показують, як якийсь азіат такий…
Падає на землю. Приходять два чувака в захисних костюмах.
Вони такі: «Ой, боже».
«Чекайте новин, що робити».
Якого біса?
Потім повертаються в ефір. «Ось що вам потрібно зробити:
надягніть на рот паперовий квадратик.
І все буде гаразд». Чесно? «Так».
«І наповнюйте свої холодильники, бо невідомо, як довго це триватиме».
Якого біса?
Я зробив запас десь на два тижні.
Думав, цього буде достатньо.
Купа татусів думали, що все закінчиться за два тижні.
Це лайно тривало два чортових роки!
А з тим, як їсть мій син, запаси закінчилися за чотири дні!
І я думаю, що говорю від імені кожного тата тут.
Ми почувалися довбаними героями, коли скінчилася їжа.
Почувалися героями,
бо кожен татусь був такий:
«Я дістану їжу для цієї сім'ї.
Я ризикну життям, щоб принести цій сім'ї
макарони й сир,
а ще арахісове масло й желе в одній банці.
Дайте мені хтось маску».
Ти носив цю довбану маску.
Ми всі носили цю маску!
Ми не знаємо, чи це нас захищало, чи ні.
Єдине, що ми зрозуміли… Ось що я зрозумів.
Я не знаю, чи це захищало мене, але я знаю, що я зрозумів.
Коли я надягнув цю маску першого довбаного разу,
я зрозумів, що в мене з рота смердить.
Господи!
Я ніколи раніше не нюхав своє дихання!
Гадаю, я не один такий тут.
Ми вперше дізналися, як тхне наше дихання.
І деякі з вас зараз тут у масках такі:
«Гадаю, я знаю, про що це він». Так!
Пам'ятаєте, як було спочатку?
Я-от пам'ятаю. Я був у магазині,
хтось стояв поруч зі мною, я відчув цей запах і такий:
«Боже! Чи це…?
У цього гівнюка, певно, неймовірний карієс чи що!»
Почав натякати, що зараз блювону.
«Перепрошую».
Я повернувся до машини, але запах нікуди не подівся.
І я такий: «От дідько! То це був я?
Це був я?»
Срана маска. Я ненавиджу цю маску!
Але її є за що любити, бо тепер я дуже ретельно вичищаю зуби.
А оті, що зараз тут у масках…
Ви знаєте, що це?
Це томагавк рибай у вашому кутньому зубі.
Дістаньте його.
Він помирає.
Але я не брехатиму. Той перший місяць був найгіршим.
Ми всі поводилися однаково. Було страшно!
Чорт. Пам'ятаєте, як ви вперше вийшли?
Ви не хотіли й на горизонті нікого бачити.
Півтора метра? До біса! П'ятнадцять!
Ви бачите, як хтось іде назустріч у проході.
«Вибачте, ви не проти?
Будь ласка, якщо ви не проти. Будь ласка. Дистанція!
Ви. Це ви!
Будь ласка».
Це був перший місяць! Ми всі були налякані.
Не удавайте, ніби ви не були.
Усі боялися чхати в перший місяць.
Пам'ятаєте той перший місяць? Краще було не чхати!
Пам'ятаєте? Ви стримували це чхання. Такі…
«Ні!»
«Ні!» Такий ви мали вигляд під маскою. «Ні!»
«Ні!»
Бо якщо ти чхнеш, що буде?
«Суперпоширювач!»
«Цей чувак — сраний суперпоширювач!»
«Ні!»
«У моєї дівчини коти!
У мене алергія на котячу шерсть!»
Приблизно на одинадцятому місяці нам було вже байдуже.
На одинадцятому.
І ми такі: «До біса цю маску».
Пам'ятаєте це лайно? Ви просто собі гуляли.
Якщо хотілося чхати, ви просто робили це під маскою.
І витирали соплі нею ж.
Такі: «До біса цю маску!
До біса цю маску!
Я ношу її всі одинадцять місяців. У неї лишилася одна зав'язка».
Я чхаю кілька разів.
Разів з одинадцять поспіль.
Ось так я чхаю. Я ніколи не чхну раз.
Пам'ятаю, був у будівельному гіпермаркеті… І такий…
Чорт. Вилітає сопля.
Сопля б'є у вухо.
Знімаю маску. Обличчя під нею наче з буккаке.
Такий: «Чорт забирай…
Господи! Це забагато!»
Хлопці! Якщо ваша супутниця дивиться на вас
і питає: «Що таке буккаке?»
Просто мовчіть.
Просто кажіть: «Я не знаю.
Не знаю, чому вони сміються. Це дивно.
Дуже дивно. Що це? Я навіть не знаю».
І не відповідайте швидко! Зіпсуєте собі вечір.
Усе ваше побачення піде псу під хвіст.
«Що таке буккаке?»
«Ну, купа хлопців дрочать і обливають спермою…
Чоловіків з одинадцять просто…
Ну, на жінку».
«Яку хрінь ти дивишся,
поки я на роботі, ти, збочений виродку?
Ти хворий, чорт забирай!»
І доведеться брехати. «Ні-ні-ні!»
Доведеться брехати. «Я… ґуґлив…
букет квітів для тебе якось.
І щось неправильно написав».
Багато з моїх жартів починатимуться так: «Пам'ятаєте?»
Пам'ятаєте Центр із контролю захворювань?
Вони такі: «Якщо у вас проблеми з легенями або респіраторні захворювання,
просто скажіть охоронцеві закладу, куди ви намагаєтеся зайти,
і вас повинні впустити без маски».
І я такий: «Виклик прийнято.
Уперед!»
Я пішов. Я йшов отак.
Мене зупиняє хлопець. «Перепрошую. Надягніть маску».
А я такий: «О! Еее…
Я страждаю на…
На захворювання легень,
тож я не можу її носити».
«Пане, яке саме захворювання легень
може завадити вам носити маску?»
І я сказав… Ось що я сказав. Щира правда.
Я сказав: «Не знав, що ви маєте право таке запитувати».
А він: «Ні, пане. Ми мусимо запитати.
Так ми визначимо, пускати вас чи ні».
Я кажу: «Гаразд. Я страждаю на…
апное уві сні».
Чорт. Сподіваймося, що це спрацює.
Він каже: «Що це?» Я такий: «Блін!»
Я кажу: «Пане, це розлад сну,
при якому легені… Коли мій мозок засинає,
засинають і легені.
Мозок каже: «На добраніч», а легені додають: «Бувай».
І потім я просто лежу отак».
Він каже: «Якого біса?» Я такий: «Отож! Якого біса?»
І хочу пройти.
Він: «Пане, ще пара запитань.
Я вам вірю, але не дуже добре розумію.
Якщо ви не спите всю ніч
і не дихаєте,
як ви здатні наступного дня ходити…
на шопінг?»
Я кажу: «О, це просто. У мене вдома є апарат СІПАП,
що допомагає мені спати й дихати вночі».
І хочу пройти.
Він знов: «Добре, пане. Ще пара запитань».
Я кажу: «Серйозно? Що таке?
Яке у вас запитання?»
Він: «Якщо цей апарат допомагає вам дихати…»
«Так, він допомагає мені дихати». «Але як?
Він там просто лежить?» «Ні, через трубку.
Ця трубка нагнітає повітря в легені, і так я дихаю.
Ясно? Можна зайти?»
А він: «Пане, ще запитання».
«Що знову? Яке запитання?»
Він каже: «А як ця трубка тримається на обличчі?»
Я відповідаю:
«Я маю надягати…
маску. До біса. Скоро повернуся.
Чортів гівнюк. Ти що, детектив?»
Ніхто не сприймає апное уві сні серйозно!
Усі сміються, коли я кажу, що маю таку проблему.
«Це кумедно!»
Ця срань — серйозна проблема!
Люди з апное уві сні кажуть, що ми щоночі боремося зі смертю.
Життя висить на волосинці,
але я щоразу перемагаю в цій боротьбі, чорт забирай.
Я виживаю й прокидаюся.
Хто ще може так сказати? Щоночі життя на волосинці?
Я можу. Апное уві сні.
Але ніхто не має поваги,
бо я маю носити велику срану… маску!
Ось чому ми це ненавидимо.
Бо єдине, що нас лікує, — це клята маска.
Жодної хірургії.
Тому ніхто не любить визнавати, що має апное уві сні.
Люди кажуть, що захропуються до смерті.
І вони помирають, у буквальному сенсі!
Тут точно десь є такий чувак…
Дівчина йому: «Ану, слухай. Чортів…
Слухай! Чортів ідіоте!»
Гляньте! Усі як одна! Як годинниковий механізм.
Вони всі… Гляньте! Вона така задоволена.
«Ось він, тут! Ось це гаденя!
Ось тут!»
-Як вас звуть? -Ділан.
Ділан.
-Як довго ви з Діланом? -Чотири роки.
Чотири роки.
І він вас не слухає?
-Анітрохи. -Дивіться! «Анітрохи».
«До біса! Я це не носитиму!
Я не носитиму цю хрінь! Я краще здохну!»
Він серйозно!
Чотири роки! Вона любить тебе, чувак. Носи кляту маску!
Це лайно врятує тобі життя! О, ви одружені?
І він все одно не хоче вас слухати?
-А, збираєтеся? -Так. І все одно не надягає.
І все одно не надягає. До біса його. Хай помре.
До біса його.
До біса його, чесно.
До біса Ділана!
Так буде написано на його надгробку. «До біса Ділана».
«До біса Ділана. Він тут і мав бути». Він тут і мав бути!
О, дідько!
Ділане, усе! Справу зроблено.
Вона виходить за тебе.
Чому ти соромишся?
Ця жінка любить тебе. Вона дає тобі… Подивися на неї.
Вона носить твою обручку. Це вже не просто побачення.
Це не соромно. Якби ти був сам, я б іще зрозумів.
Коли я був сам, я це ненавидів.
Це лайно… Будь-яка надія на стосунки —
забудьте. Тієї ж миті, що я надягаю маску.
Це був відстій!
Дійшло до того, що я зависав із ціпкою,
а потім після всього я такий: «Ти маєш піти. Негайно».
Та дівчина розлютилася: «Якого біса? Серйозно?
Ти просто виганяєш мене?
Я тобі шльондра якась?»
Я такий: «Ні, річ не в тому.
Я просто маю на ніч надягати… дещо.
Це ніяково. Я не хочу, щоб ти це бачила. І все».
Ні-ні. Ти мені подобаєшся. Я хочу зустрічатися з тобою.
Просто маю надягати цю штуку».
І вона: «Господи! Ти мене налякав!
Було неприємно почуватися шльондрою.
Ти мені подобаєшся! Не треба ніяковіти!
Ти мені подобаєшся. Це вже наступний рівень. Годі!
Надягай».
«Упевнена?»
«Так! Господи!
Припини! Ти мені подобаєшся. Що це, елайнери?»
«О, ця штука набагато більша».
«Мені байдуже! Надягай».
«Упевнена?» «Так, ти мені подобаєшся.
Надягай!»
«Гаразд…»
Я надягаю цю бісову штуку…
Прокидаюся наступного ранку. Ліжко порожнє.
Лише записка: «Я не знала, що ти Бейн».
Я б це зрозумів, якби ти був один! Але вона любить тебе.
-Як тебе звуть, люба? -Ерин.
Ерин. Ерин любить тебе, Ділане!
Їй чхати на маску.
Вона хоче, щоб ти жив.
Вона хоче, щоб ти був тут завжди. Я теж!
Тож надягай чортову маску.
Якби ти був один…
Чувак, у тебе є й інші речі, які викликають у неї огиду.
Повір мені.
Ти ще не записувала його на відео?
-Так. -Записувала?
Він бачив це в 4K? До біса цього хлопця!
Мама записувала мене на відеокамеру.
Відеокамеру!
Тут, можливо, є діти, років десь 13-14, які думають:
«Що таке в біса відеокамера?»
Знаєте ту камеру на вашому телефоні?
Це був окремий пристрій!
І він був велетенський! Як…
З днем народження тебе
Зум.
Зум. Натисни зум.
З днем народження…
Мама записувала мене на відеокамеру.
Ти знаєш, про що я? Не 4K. Старий…
Це було наприкінці 90-х, коли вона мене записувала.
Так от.
Це було о третій ночі, коли я міцно спав.
І прикол таких камер був у тому,
що не потрібні були жодні ліхтарі, тому що була опція,
кнопка «Нічне бачення».
Мама натиснула цю штуку,
було схоже на «Відьму з Блер».
Вона знімала документалку штибу: «Мій син…
Мій син каже, що хропить.
Але він не хропить. Він помирає.
Роздивимося ближче. Ну ж бо. Уперед».
Тобі це знайомо, Ерин?
Ділан повинен побачити це наживо щоб справді відчути це,
бо на телефоні, хай там що…
На телефоні можна…
Ти насправді не відчуваєш тих емоцій, які Ерін відчуває щовечора,
поки вона спостерігає, як її наречений чахне.
Тому я зроблю це для Ерин.
Зіграємо в рольову гру.
Я буду Діланом. Ти — Ерин. Готові?
От що Ерин бачить щоночі. Відчуй це!
Відчуй те, що відчуває вона.
Увійди в роль!
Готовий? Це ти, щоночі. Ось як ти спиш.
Дивися! Вона сказала: «Так!»
Брате, ти знаєш, Ділане? Твоя рука намагається тебе розбудити.
Ти знав це? Твоя власна рука як…
Знаєш, який ти маєш вигляд, коли спиш?
Клянуся Богом, ось такий.
Схоже, ніби привид
пхає свого прутня тобі в рота,
і ти всю ніч смокчеш оцей прутень…
І Ерин така: «Годі смоктати цей примарний прутень!
Ділане, годі смоктати примарний прутень! Припини!»
А ти такий…
Просто черга з привидів біля твого ліжка. Ціла черга…
Вони: «Йо, він думає, що хропе. Удвох!»
Він такий: «Якого біса?»
«Йо, Ділан — божевільний чмошник. Уперед!
«Три, три, три!» «До біса!»
«Чорт!»
«Три прутні, Ділане? Припини!
Годі смоктати примарні прутні!»
Ти помічаєш, Ділане,
коли ти прокидаєшся посеред ночі, ти прокидаєшся отак?
Буккаке від привидів.
Серед мого мерчу є апарати СІПАП.
Знаєте, як було б смішно,
якби у мене серед мерчу були апарати СІПАП?
Я був би єдиним…
Я був би єдиним артистом, який продає апарати СІПАП
серед свого мерчу!
Це було б сміховинно.
Люди йшли б із концерту такі:
«Джо Кой не лише смішний, він ще врятував мені життя.
Дякую, Джо Кой».
Зроблю рекламно-комерційний ролик.
Ділане, візьми участь у моєму ролику.
«Привіт. Я Ділан.
Я Ділан, і багато років
у мене була залежність: смоктання прутнів привидів уночі.
Дружині я казав, що хроплю.
Але потім я пішов на комедійне шоу Джо Коя
і придбав апарат СІПАП.
І вгадайте що? Я більше не смокчу прутні привидів!
А знаєте, хто тепер смокче прутня?
Ерин.
Дякую, Джо Кой!»
Пам'ятаєте, як у нас закінчився туалетний папір?
Що це за пандемія? Закінчився туалетний папір!
Я ніколи не бачив, щоб люди перетворювалися на монстрів!
У новинах ви тільки й бачили людей із візками для покупок,
набитими рулонами туалетного паперу. Вони біжать до своїх машин,
а за ними хтось женеться, такий:
«Моя срака теж свербить, суко!
Що я маю робити зі своєю сверблячою сракою?
Сволото!»
Це мене лякало!
Люди б'ються через туалетний папір, ніби немає інших варіантів!
Моя мама була готова до дефіциту туалетного паперу.
Вона готувалася до цього дефіциту туалетного паперу,
відтоді як приїхала до цієї країни.
Коли в людей закінчився папір,
моя мама така: «Що відбувається? Я не розумію».
У моєї мами ніколи не закінчується туалетний папір!
Моя мама може розтягнути один рулон на рік!
Рік!
І я знаю, що тут сидять жінки, такі: «Як це можливо?»
Я розповім.
Це стосується лише жінок, які не є філіппінками.
Я відкрию вам секрет, який знає моя мама,
і чому в неї ніколи не закінчується туалетний папір.
Це стосується лише жінок, які не є філіппінками.
Коли моя мама дзюрить,
вона не витирається.
О, одна жінка сказала: «Фу!»
Гляньте. Вона прикриває рота! І махає рукою!
Подивіться! Ось там, у джинсах.
Джинсова куртка. Вона така: «Фу!»
Типу: «Господи!»
І потім: «О, це була я!
Це… Фу!» Подивіться на неї!
Я розповім тобі. Як тебе звати?
Айлін.
Айлін, дозволь сказати тобі, чому вона не використовує папір.
Так, Айлін?
Вона підмивається водою. Тож не фукай тут, стерво.
Не смій зневажати
піхву моєї матері в Лос-Анджелесі!
Піхва моєї матері — найчистіша
в усьому Лос-Анджелесі!
Беру це назад.
Я не це мав на увазі. «Стерво» — це я лагідно.
Я люблю вас.
Я колись казав те саме, Айлін.
Так. Раніше я: «Мамо, чому б тобі просто не витертися?
Просто витертися!»
А мама, блискавично:
«Хочеш, щоб я просто витиралася? Ти думаєш, що це чисто, Джозефе?
Тобто я пісяю, а потім витираюся,
просто розтираю це по своїй піхві?
Це для тебе чисто?
Пісяти й розтирати все це по всій піхві?
Щоб вона була брудна, га?
Я мию її, Джозефе, водою!
Як новенька!
Як новенька!»
Що?
Якщо замислитися, це геніально! Вона має рацію!
Дивіться. Вона була підготовлена. Завжди при папері!
І без брудної піхви!
Жінки погоджуються.
Деякі з них: «А що? Цікаво».
Це блискуча ідея.
Можливо, один із тих… Знаєте цей похідний посуд для собак?
Що розкривається, і ви його закриваєте?
Там є такий отвір, в який…
Може, так буде зрозуміло.
Ось що є у моєї мами!
Це інша версія. Вона називає це «табо».
Це чашка!
Багато хто такий: «Що таке табо?»
Особливо ті, хто не є філіппінцями. Я розповім вам, що таке табо.
Табо може бути чим завгодно.
Кавова чашка зі зламаною ручкою,
пуста упаковка з-під спреду…
Улюблене моєї мами: великий стакан з-під газованки.
«Бо він вміщує майже півтора літра води, Джозефе!
Це допоможе гарненько очистити, га?»
І табо моєї мами лишається на тому ж місці,
відтоді як вона переїхала в цю країну:
між душем і туалетом.
Ця маленька ділянка називається «смуга табо».
І саме там стоїть особлива чашка моєї мами.
І я знаю, що тут багато не філіппінців,
які скажуть: «Нащо ти це розповідаєш?»
А я скажу вам.
Скажімо, ти починаєш зустрічатися з філіппінкою, і все йде добре.
Якось після сексу ти залишаєшся ночувати в її будинку.
Прокидаєшся вранці.
Чистиш зуби: «Мені потрібна чашка».
Не бери цю довбану чашку.
Та чашка не для твого рота.
Мої мама й тато розійшлися, коли мені було років десять-одинадцять.
Нас четверо. Роберт, Ровена, Джемма і я.
Усе, що потрібно мамі, вона отримувала.
Вона була матір'ю й батьком. Я завжди це казав.
Не мало значення, що вона просила. Ти приносив це для неї.
Ти її не розпитував. Просто робив.
І слухав маму.
Це важливо: що б вона не просила.
Іноді мама йшла до ванної кімнати
й забувала наповнити табо.
І, звісно, її мав наповнювати наймолодший.
Це завжди…
Завжди ставалося, коли до мене приходили друзі.
Я граюся з друзями у вітальні,
аж раптом чую: «Джозефе!
Джозефе!»
Я по тембру чую,
що мама забула наповнити табо.
«Джозефе!
Джозефе!»
Друг підходить до мене: «Чому ти ігноруєш свою маму?»
Я такий: «Не хочу знати, що їй у біса треба.
Тепер помовч».
«Джозефе, я тебе чую!»
«Дідько!»
Я так повільно йшов тим коридором,
відчиняв двері ванної кімнати, і ось вона,
сидить там зі своїм табо.
«Чому так довго?
Уже все висохло.
Набери сюди води!» «Господи!»
Я був такий розлючений. «Господи!
Я занадто дорослий для цього, мамо! Я не повинен цього бачити!
Я дорослий, мамо!»
І мама така: «Знаєш що?
Джозефе.
Ану, повернися.
Повернися. Знаєш що?
Оце?
Ти раніше тут жив.
Це був твій старий будинок, перш ніж ми переїхали в цей.
То допоможи прибрати в старому будинку!»
«Господи!»
Я наливав у цю чашку крижаної води
й утікав.
Мама верещала:
«Вода крижана!
Через тебе у мене буде пневмонія в піхві!»
Мій друг такий: «Ти заразив мамину піхву пневмонією?»
Подумайте про це. Подумайте. Адже це круто.
Ось що я люблю в комедії.
Я можу розповісти вам про свою культуру,
ви можете сприйняти це чи ні. І це класно.
Принаймні ви можете почути про моє життя, мою історію, і просто: «О, до біса».
Ви колись помічали, що ми, філіппінці, любимо чорних?
Ми любимо культуру чорних.
Ви не повинні нам нічого пояснювати.
Ми просто розуміємо це. Ми майже однакові.
Їжа… Ви бачили нашу їжу? Це наче їжа для душі!
У них усе так душевно. Вони співають. Це неймовірно!
Думаю, це в нас говорить іспанськість.
Це говорить іспанськість. Ось так.
І ви знаєте, коли є мексиканці…
Ви знаєте, коли є мексиканці…
З усіх латиноамериканців мексиканці дуже…
Вони горді люди, але…
Але вони настільки ототожнюють себе з філіппінцями
через ту іспанську кров, яка в нас є.
І тому вони приходять на мої концерти.
Вони кажуть: «Якого біса? Вони такі ж, як ми!»
І вони тут. Ось як дізнаєшся, що тут є мексиканці.
Щойно я кажу: «Мексиканці…»
Вони починають свистіти.
І так ти дізнаєшся, що тут є мексиканці,
бо ніхто не свистить краще за мексиканців.
Заплющте очі. Ви наче у пташиному заповіднику.
Так гарно!
Ніхто так не свистить.
Кожен по-своєму!
Їхні діти впізнають цей свист.
Вони можуть загубити дитину в торговому центрі й просто посвистіти.
«Тату!
Тату!
Тату!»
Я просто хочу, щоб ви знали, мексиканці,
ось наскільки ми схожі.
Коли іспанці покинули Філіппіни, ви залишили там усе.
Тому ми однакові. Розумієте, про що я?
Вони там усе залишили.
Їхня культура така ж, як і наша.
Усе. Ви важко працюєте, і ми важко працюємо.
Фієста? Фієста!
Маріачі? Караоке! Те саме лайно.
Ніхто насправді не хоче це чути.
Але навіть слова однакові,
бо коли ви поїхали, ви залишили там свої чортові слова,
а ми їх підібрали.
Ви залишили, а ми їх підібрали.
Але ми їх змінили.
Ми перетворили ваші лайки на десерти.
Тож знайте це. Я хочу, щоб кожен мексиканець знав це.
Якщо у вас є колега-філіппінець,
знайте, що ми взяли ваші лайливі слова й перетворили їх на десерти.
Тож не гнівайтеся, якщо ця тендітна філіппінка
якось зайде до кімнати відпочинку
з тацею десертів, підійде до вас і скаже:
«Візьми в рот, путо».
Не гнівайтесь. «Як ти в біса мене назвала?»
Я це розумію. Вашою мовою «путо» означає «сука».
Але в нас
це смачний десерт із кокосом,
і вона просто хоче, щоб ти поклав його собі в рот,
це путо.
Я вже продаю залу путо.
Це найбожевільніший мерч!
Апарати СІПАП і табо.
Це всі чашки й порожні пляшки з-під води, якими ви не користуєтеся.
Ми їх очистимо, і я їх підпишу.
Деякі з вас сьогодні ввечері поїдуть додому.
Подивитеся на свою дружину і такі: «Можливо, нам потрібне табо».
І я не кажу, що це брудно. Я цього не кажу.
Але іноді, жінки, коли ви йдете в туалет,
особливо сьогодні, бо це побачення для декого з вас…
І під час романтичного побачення ви швидко біжите до туалету
бо не хочете пропустити шоу.
Треба бігти назад якомога швидше, але ви дзюрите.
Поспішаєте. І ось що стосується жінок, коли вони дзюрять і витираються.
Я завжди вважав, що піхва — щось ніжне і крихке.
Але жінкам наср…
Їм насрати на…
Вони її витирають, ніби змащують рукавицю кетчера.
Такі: «Сушися вже, піхво! Ходімо!»
А потім біжите назад на своє місце. «Я щось пропустила?»
«Ні, ти нічого не пропустила». «Чудово».
Решта вечора проходить чудово, ви йдете додому.
Усе добре.
Але ти забула, що зробила, забула про свою агресію.
І багато хто з вас залишає там маленькі ласощі.
Що?
Не удавайте, ніби ви не знаєте, про що я говорю. Крихітні…
Крихітні шматочки туалетного паперу.
Маленькі веселі ласощі.
«Клітті Літтер».
І вони там. А ви забули!
Він опускається нижче, і робить отак.
Ви йому: «Що сталося?» А він каже: «Нічого!»
Бо ми ніколи нічого не кажемо.
Ми ніколи нічого не кажемо! Ось як сильно ми вас любимо.
Ось так сильно вас любить ваш чоловік.
Ми з’їмо цей довбаний туалетний папір.
Нам байдуже.
Їж це лайно. Їж.
Нам знадобилося два тижні, щоб дістатися туди.
Гадаєте, ми просеремо це через якусь плювачку?
Їж це лайно! Деякі з них великі, і ми їх жуємо, як…
Випльовуємо отак… Усі ми.
Кожен хлопець тут знає, про що я говорю.
Ти це їси, ти теж…
Ділан з'їсть цілий клятий рулон туалетного паперу.
Цілу «Сніжну панду», чорт забирай.
Я не кажу, що це огидно! Усе добре.
Я не закликаю вас до цього. Нічого!
Ми їмо цей папір! Він там. Та й пес із ним!
Але ви не такі. Ви що робите?
У вас на обличчі така огида.
Неймовірна огида. Через якусь нещасну ворсинку!
Одна нещасна ворсинка на прутні —
усе, мінету гаплик.
Ви чортові гівнючки!
Ви просто бачите це й такі: «Якого біса?
Сам собі смокчи. Я не можу!
Я не можу!»
У мого сина все добре.
Йому не потрібно турбуватися про табо для своєї мами.
Зараз є біде.
У мого сина є біде. Кльове біде.
Ти дзюриш уночі, кришка відкривається. Умикається світло.
«Подзюр сюди», — каже біде. «Іди-но, дзюр». Воно розмовляє.
«Чоловіче, як справи? Підійди сюди. Помочися мені в рот».
От що круто для цього покоління.
У них усе є. У них є все, що їм потрібно.
Їм не потрібно турбуватися про те лайно, через яке ми пройшли.
У них усе добре.
Мені було шкода маму. Я не знаю, як моя мама це робила.
У мене є всі інструменти, щоб стежити за сином.
Я б хотів… Якби це було у моєї мами… Боже.
Якщо я не приходив додому,
коли мама сказала, вона божеволіла.
«Повернися о десятій. Будь ласка, Джозефе. О десятій».
11:30. «Господи!
Господи! Де він?
Хтось знову викрав Джозефа!
Хтось знову викрав Джозефа».
Тобто це означає, що мене вже викрадали.
А мене ніколи не викрадали.
А мій син? Застосунок «Знайди сина».
Я натискаю кнопку. Якщо він не відповідає на повідомлення…
Я пишу йому п'ять разів. «Агов, де ти?» Відповіді немає.
«Агов, зніми слухавку». Відповіді немає.
«Друже, де ти?»
Я заходжу в застосунок «Знайди сина»
й бачу фігурку свого сина біля піцерії отак.
І я можу спокійно спати!
У цих дітей є стільки неймовірних штук.
Ви маєте казати їм, наскільки їм пощастило.
Вони можуть завантажити фільм за п'ять хвилин.
Та які п'ять? Хвилина!
Можуть дивитися його у форматі 4K.
Ви маєте розповідати їм, як важко було нам,
як ми діставали нові фільми.
«Нові фільми щовівторка» у Blockbuster Video.
Вони обіцяють 100 копій «Парку Юрського періоду»,
ти прокидаєшся рано, підбігаєш до вітрин…
Перевертаєш кожну обкладинку:
«Немає в наявності».
«Чорт!»
Потім біжиш до прилавка.
«Ніхто не повертав "Парк Юрського періоду"?»
Він каже: «Ні, але мають бути за дві години».
«Я зачекаю!» І ти, блін, стоїш біля прилавка
й гіпнотизуєш те віконечко, де повертають диски, як якийсь дивак,
скануєш його очима.
Дивишся, як люди скидають обкладинки
й намагаєшся прочитати їх дуже швидко.
Помічаєш щось. Літери «П» і «А».
І ти такий: «О! Гадаю, це…»
«Пане! Здається, хтось щойно повернув цей фільм!
Я бачив літери, я впевнений, що це «Парк Юрського періоду».
Я тут уже чотири години. Будь ласка!»
І чувак такий: «Ось, друже».
І ти такий: «Дуже дякую. Ура!»
Придивляєшся і такий: «"Пармська обитель?" Нащо це мені?»
У цієї дитини все добре!
Знаєте, я п'ю…
Я п'ю цю воду в пляшках.
І почалося з того… Це вода з 9,5 pH,
яку продав мені власний син.
Таке покоління. Ось які вони.
Я плачу десь п'ять доларів за пляшку. Якого біса я це роблю?
Бо одного разу син прийшов зі школи.
Четвертий клас.
Не пам'ятаю точно. Він був…
ще дуже малим. Дає мені записку від учителя:
«Ви можете давати синові воду в пляшках?
Три пляшки, будь ласка.
Бо ми вимикаємо питні фонтанчики».
Я такий: «Що?» Написано: «Бажано 9,5 pH.
Давайте їм більш корисну воду».
Я такий: «Джо, що значить 9,5 pH?»
Він: «Вони хочуть, щоб ми пили воду з pH 9,5.
Це корисніше для здоров'я. Це справді корисно».
«Що означає pH, Джо?» Він каже: «Щось про зволоження».
Я кажу: «Що?»
Цей гівнюк навіть не знає, що це таке. Ми обидва не знаємо.
Я кажу: «Чому вимикають фонтанчики, Джо? Що це все значить?»
Він каже: «О, у воді виявили фтор,
а це недобре.
Тому вони й вимикають усі фонтанчики,
через фтор у воді».
Я кажу: «Джо, ти не чистиш зуби.
Ти маєш випити всю цю воду».
Фтор у воді!
У школі вимикають усі питні фонтанчики.
Вимкніть їх!
Мені довелося почати купувати воду в пляшках для дітей.
Якого біса? Ми пили з того фонтану!
Я думаю, зі мною все добре. Я думаю.
І думаю, я тут не один.
Ми обожнювали фонтанчики. Пам'ятаєте?
Ті хвилини, коли кожен клас мав вийти?
Кожен клас мав вийти,
діти вишиковувалися перед фонтаном,
і кожна дитина мала десять секунд, щоб випити свій максимум води.
Усі інші діти рахували.
«Раз тисяча, два тисяча,
три тисяча, чотири тисяча…»
А ця дитина така…
«Чотири тисяча, п'ять тисяча, шість тисяча…
Сім тисяча, вісім тисяча…»
Ця нещасна дитина боролася!
Тому що сантехнік, який ставив фонтанчик,
настільки знизив тиск води,
що вона ледь стікала через цей пиптик!
А він його просто смоктав, лизав!
Наскільки корисним було це лайно?
Оце смоктання…
А що це була за срань із зеленою скоринкою?
Що це було в біса? COVID-14?
Ці діти навіть не знають, що таке шланг!
Не знають! Це була наша вода в пляшках.
Катаєшся на велику п'ять годин.
Дивишся на свого друга. «Пити хочеться?» «Так!»
І ми підбігали до будь-якого будинку,
будь-якого будинку зі шлангом на газоні.
То було спільне! Будь-хто міг звідти пити.
Громадська власність!
І ти біг. Ми бігли! Ми всі бігли.
Хто першим дістанеться до шланга? «Я перший!»
Цей хлопець думав, що виграв, але ні!
Він навіть не підозрював, що всередині шланга є вода,
що нагрілася до 450 градусів!
Зараз у нього буде повний рот лави. «Увімкніть!»
Ці діти навіть не знають, що таке шланг!
Вони не знають, що таке шланг!
Я днями запитав. Кажу: «Ти знаєш, що таке шланг?»
Він каже: «Це щось споріднене до шльондр?» Я кажу: «Джо…»
У них усе добре.
Хоча мені це подобається. Я так скажу.
Мені подобається ця цифрова ера, в яку ми живемо, те, що ми маємо.
Подобається.
Виховувати дитину легше, розумієте?
Ми з його мамою давно розлучені,
але ми спілкуємося, і ми чудові батьки завдяки цим інструментам.
Ви знаєте, про що я? Завдяки FaceTime,
додаткам із камерами абощо ми можемо стежити за ним.
І ми працюємо разом, як команда. Це класно!
Вона живе вулицею нижче.
Вона має всі коди до мого дому.
У неї є все… Усе, що потрібно. Якщо він ночує в мене,
а я ще їду, я їй фейстаймлю,
і вона приходить подбати про те, що мені потрібно.
Йо, це найкраща ситуація. Клас.
Та ось яка штука.
Скільки б пристроїв у нас не було, підлітки залишаються підлітками.
Він робить те саме лайно, яке я робив, коли був дитиною.
І йому байдуже!
Він думає, йому все зійде з рук. Я не розумію, як.
Він знає, що в мене є всі ці камери. Йому наплювати!
Ось приклад. Я поїхав у Коннектикут.
Йому було 15.
Я поїхав у Коннектикут і сказав синові…
Я кажу: «Джо, слухай. Я їду в Коннектикут, ясно?
Якщо ти влаштуєш вечірку, я дізнаюся.
Тож не роби цього».
«Тату, я не збираюся влаштовувати вечірку».
Я кажу: «Джо, просто послухай мене. Не влаштовуй вечірку, гаразд? Не треба».
«Тату, я не збираюся влаштовувати вечірку.
Обіцяю. Нічого не буде».
Я кажу: «Послухай мене. Вислухай мене. Якщо ти влаштуєш вечірку, Джо,
хтось із твоїх друзів стрибне в басейн
і зламає собі довбану шию,
засудять мене.
І все, над чим я так важко працював,
щоб віддати тобі, коли покину цю землю,
перейде до дурня Дейва,
бо він пірнув у мілководдя о другій годині ночі
в темряві.
Ти хочеш віддати все придурку Дейву?»
Він сказав: «Ні, тату! Не хвилюйся про це».
Я кажу: «Пообіцяй мені». «Я обіцяю!»
Я їду в Коннектикут.
П'ята година ранку за моїм часом у Коннектикуті,
в Лос-Анджелесі — друга година ночі.
Ось від чого я прокидаюся.
Це мій застосунок для камери. Я відкриваю його.
Діти, йдуть від будинку до басейну.
«Чортів гівнюк!
Ти чортів гівнюк!
Брехло сране!
Скільки там бісових дітей?
Чорт!»
Останнім повз камеру пройшов мій син.
Ось як він ішов.
Я набрав його мати.
«Привіт. Не повіриш, що в біса робить твій син».
«Боже. Що він робить?»
«У нього вечірка!»
«Що? Казав, що спить».
«Ні, не спить!
Там вечірка біля басейну».
«Якого біса?» «Отож! Якого біса, так?»
«І знаєш, що я йому сказав?» «Що?»
«Що якщо хтось із тих дітей стрибне в басейн,
вони шию зламають. Мене засудять».
«Так, знаю!» «А як мене засудять…»
«Що?» «Жодних грошей тобі!»
Вона каже: «Якого біса?» Я кажу: «Якого біса?»
Вона: «Поїхали!» Я: «Авжеж, блін!»
Тож ми сіли в її машину.
Вона посадила мене на пасажирське сидіння.
«Твій син — гівнюк». «Я знаю!»
Я тягнуся до ременя безпеки.
Під’їжджаємо до під’їзду. Усе світло гасне.
Усі діти йдуть. Вона підходить до вхідних дверей.
«Відчиняй двері!
Джо! Відчиняй довбані двері!»
Він відчиняє двері. Поводиться так, ніби щойно прокинувся.
«Ми знаємо, що ти не спав. До того ж у тебе мокрі ноги.
Як ти міг улаштувати вечірку?
Тато розлючений».
«Ти про що? Чому?»
«Тато геть розлючений».
«Про що ти? Чому розлючений?»
«Твій тато розлючений».
Телефон був підключений до Bluetooth.
Я кричав з переднього сидіння 15 довбаних хвилин.
Це мій четвертий спеціальний випуск із Netflix.
Але, скажу я вам,
з Netflix у нас стосунки любові-ненависті.
Я хочу сказати, що люблю їх до смерті. Це мій четвертий концерт.
Але перший? Їм був не потрібен!
І вони тут! Усі головні тут. Я вас бачу!
І я їх люблю! Я люблю їх за це.
Але вони не знали, з ким мають справу.
Якщо відмовите,
я покажу вам, чому вам потрібно сказати «так».
Коли ви дивитеся «Наживо з Сіетла», мій перший спешл Netflix,
просто знайте, що Netflix кілька разів відмовив мені.
І мені довелося заплатити за це лайно самому!
Заплатив за це. Усе це.
Ва-банк. Усе, над чим я працював із 1989 року,
пішло на цей концерт.
Я банкрут!
Нагорі в гримерці я плакався своєму агенту та менеджеру.
«Це повна лажа!»
Мій син спить на дивані.
«Це лажа! Чому я маю платити за власний спешл?
На розігріві були хлопці, у них є спешл.
А в мене немає?»
Мої агент і менеджер такі: «Та годі, блін. Ми займемося справою.
А ти виходь і покажи себе». Я такий…
«На сцені Джо Кой!» І я виходжу, ніби не плакав.
«Усім привіт».
Вони не тільки відмовили,
але коли вони дізналися, що я це знімаю,
вони подзвонили агенту й менеджеру приблизно за два дні
й кажуть: «Ми чули, що Джо Кой знімає власний спешл.
Хочемо сказати, що він нам дійсно не потрібен».
Якого біса?
Вони справді це сказали!
Такий собі тиск… Мовляв, що?
Це єдина мережа, якій я готовий пропонувати цей випуск,
і вони кажуть мені: «Нам це не потрібно».
А я ще нічого не знімав!
Я щойно отримав усі ці камери!
Це мене не зупинило. Треба робити це.
Ідіть хоч босоніж! Неважливо, яка перешкода.
Перепрошую, що перетворив це на TED Talk.
Я не хочу сидіти тут і говорити про мамину піхву 15 хвилин,
а потім мотивувати вас.
Я просто кажу, що іноді потрібно боротися за успіх.
За кожною історією успіху стоїть багато боротьби.
Не дозволяйте нікому срати на ваші мрії!
Я не кажу, що Netflix сере на мої мрії,
але це була моя мрія, не можна було здаватися.
Я ладен був померти у спробах.
Я витратив купу бабла на це лайно!
Сам вирізав, сам монтував…
Став монтажером, продюсером. Я все це робив! Спробував різні ролі.
Підготував усе та приніс у Netflix.
Я такий: «Я знаю, ви відмовили,
але, може, глянете ще разочок?»
І поклав це їм на стіл.
За годину мені подзвонили. «Не пропонуйте нікому. Нам це потрібно».
Ось така історія.
Я знаю, що ми зараз живемо у важкі часи.
І я знаю, що ми всі чуємо те саме,
що зараз немає справедливості, бла-бла…
І багато хто з вас каже: «О, до біса. Годі.
Це 2022.
Припини. Лажове виправдання». Ні, це не так!
Не всі ми відчуваємо те ж саме, що й ви.
Не кожного з нас чують.
Не всі отримують рівні можливості.
Декому доводиться докладати трохи більше зусиль,
будьте готові.
Просто знайте це. Нам усім нелегко.
Є багато голосів, які потрібно почути,
і ми іноді не отримуємо такої можливості, як ви.
Тож просто зрозумійте це. Нам усім нелегко.
І я розповім вам одну історію,
щоб прорекламувати «Наживо з Сіетла».
Розповім, як мені було важко.
І це сталося лише у 2016 році, це було не так давно.
Але ж ось історія про «Наживо з Сіетла».
Мене запросили на шоу, щоб допомогти просувати спешл.
Не скажу, яке саме.
Я надіслав їм монолог.
І ось яку отримав відповідь.
Просто вислухайте мене.
Було написано: «Чудовий монолог, пане Кой,
але чи можна прибрати жарт з акцентом?»
А я цього не зрозумів.
Я був трохи здивований. Я думав: «Якого біса?
Ви маєте на увазі жарт про мою маму?
Але жарт — не про її акцент.
Жарт про те, що мама є мамою.
Вона спілкується англійською. Вона живе в Америці.
І дивиться ваше шоу.
Але ви не хочете, щоб її голос звучав на цьому шоу?»
Я був здивований. Це 2016 рік.
Тоді це було.
Усе, що я хотів знати, це… Ось що я сказав собі.
Джеффу Фоксворті теж таке писали?
І я не зневажаю Джеффа Фоксворті. Я люблю Джеффа Фоксворті!
Але чи писали йому таке? Бо в нього акцент.
Він американець. Він розмовляє англійською.
Але я не знаю, де різниця між Джеффом Фоксворті, що каже:
«Гей, що б ви хотіли на сніданок?»
і моєю матір'ю: «Гей, що б ти хотів на сніданок?»
Це ніщо інше, як системний расизм,
ось що я кажу!
Не всі ми отримуємо однакове…
Не всі ми це розуміємо…
Я просто кажу, що не до всіх нас рівне ставлення.
Просто знайте це.
Є багато голосів, які потрібно почути.
Багато. Нас багато.
І я радий, що зробив це.
Бо після цього був наступний спеціальний випуск.
Був «Оце поворот!»
«Куди ти хочеш поїхати?» «Я хочу на Гаваї.
Я хочу більше розповісти про нас, філіппінців, та інші культури».
«А на третій куди?»
«На Філіппіни».
То навіть не спешл!
«Я просто хочу зробити одну річ:
присвятити годину ефірного часу культурі моєї мами.
Я говорив про це, жартував і розважався.
А тепер дозвольте мені показати світові, які вони, філіппінці,
чим вони харчуються,
які вони на вигляд».
Я хотів дати філіппінцям можливість,
бо я знав, як важко пройти через ті двері.
Тож я допоможу іншим.
Я допоможу філіппінцям, на Філіппінах, потрапити в центр уваги.
Я допоможу філіппінцям, в Америці,
поїхати на Філіппіни і показати свій талант.
Я хочу всього цього.
Бо так роблять філіппінці.
Хтось проходить крізь двері —
допомагає усім пройти крізь них.
Подивіться на нас!
Ми всі сміємося над одним!
Вимкніть світло, і ми всі одного кольору.
Але коли ми раптово вмикаємо світло, ми розділяємося,
і це нерозумна фігня, тож зупиніться, чорт забирай.
От і все.
Я радий, що я зняв це там.
Я радий, що поїхав на Філіппіни й зняв це.
Я радий, що зміг присвятити годину,
щоб люди могли побачити, наскільки прекрасна наша їжа та наші люди,
і що ми знаємо англійську.
Знаєте, як це допомагає туризму?
Багато людей, з якими я стикаюся, такі:
«Ми збираємося кудись в Азію на відпочинок».
«На Філіппіни».
«Я не знаю. А що там?»
Але тепер вони знають!
Вони подивляться і такі: «Хм! Може, варто поїхати.
Отакої! Вони там розмовляють англійською? Виїжджаємо».
Знаєте, як круто поїхати на Філіппіни?
Якщо заблукаєте, вам допоможуть.
Можна поплескати по плечу будь-кого,
з вами поспілкуються англійською і все покажуть.
Якщо ви поїдете до Кореї й заблукаєте в Кореї, вгадайте що?
Ви заблукали в довбаній Кореї!
Ви годину блукатимете в пошуках Starbucks
і опинитеся в Північній Кореї.
Ви на це заслуговуєте!
Треба було їхати на Філіппіни!
Якщо ви на Філіппінах шукаєте Starbucks,
можете звернутися до будь-кого. «Підкажете, як потрапити до Starbucks?
Як дістатися до Starbucks?»
Одразу: «Так, я покажу, де…
Обожнюю Starbucks! Боже!
Моя улюблена кава — мокка фрапучино!
Обожнюю Starbucks!»
Указівки можуть видатися дивними.
У них немає позначок відстані, як у нас.
У них не такі самі вулиці. Але вони доведуть вас куди треба.
Будуть орієнтири,
певні типи доріг, що приведуть вас туди.
Треба тільки слухати уважно!
«Гаразд. Слухай уважно, добре?
Так ти дістанешся до Starbucks.
От що ти маєш зробити…
Тобі треба йти цією гравійною дорогою
приблизно, ну…
три пісні.
Вибери будь-яку пісню, але максимум три.
На цій третій пісні шукай жовту вантажівку з двома колесами.
Як побачиш цю вантажівку, повертай ліворуч.
Іди цією дорогою, скажімо… Боже…
одинадцять секунд.
Як мине одинадцята секунда,
повз тебе швидко пробіжить собака.
Іди за нею. Вона весь час ходить у Starbucks».
Я товаришую з Томмі Лі з Mötley Crüe.
Я не знаю, чи він тут, але… Не знаю.
Але я розповім вам цю історію.
Чому я розповідаю про це? Коли вийшов спешл із Філіппін,
«У своїй стихії», Томмі мені телефонує.
І от що Томмі каже. Він такий:
«Привіт, бро.
Щойно подивився твій спеціальний випуск,
і хочу сказати тобі, що то було до біса круто».
Не питайте, чому Томмі Лі розмовляє як Кіану Рівз
у «Неймовірних пригодах Білла і Теда».
Томмі так розмовляє, і це класно.
«Привіт, бро.
Подивився твій спеціальний випуск,
то було до біса круто».
Я кажу: «Дякую, Томмі». «Так, без проблем, Джо.
Але я хотів…
У мене є до тебе запитання».
Я кажу: «Яке, Томмі?»
Він каже: «Коли ти жартував,
ти мав говорити їм, коли сміятися, а коли плескати?»
Я кажу: «Ні, Томмі. На Філіппінах вільно володіють англійською
і обожнюють американські розважальні проєкти.
Вони зрозуміли всі жарти». «Чесно?» «Так!»
«О, це крутезно!»
Я кажу: «Томмі, Mötley Crüe гастролює світом уже понад 45 років.
Ви жодного разу не були на Філіппінах?»
«Жодного».
Я кажу: «Чому ні?» «Не думав, що вони нас зрозуміють».
Я кажу: «Томмі, вони не тільки зрозуміють тебе,
але й заспівають твої пісні краще за тебе.
Спитай у Journey».
І зараз люди тут такі: «Хвилинку.
Стів Перрі — філіппінець?»
Стів Перрі не співав для Journey вже понад 40 років!
Фронтмен гурту Journey —
це маленький король караоке на ім'я Арнел Пінеда.
Крихітний! Він співає неймовірно.
Поговоріть про мрію!
Поговоріть при ньому про подолання перешкод!
Оце все забавки.
Якщо ви хочете мотивації в житті, ідіть за Арнелом Пінедою.
Хлопець живе в країні третього світу й хоче стати зіркою рок-н-ролу.
Не кажіть:
«Ой, як важко! Як мало можливостей».
Ідіть за ним! Дотримуйтеся цього плану!
Я не кажу… Я знаю, що нам усім важко.
Але я просто кажу, що це неймовірна історія.
Я хочу зняти фільм для ТБ.
Я хочу написати сценарій і продати його Netflix,
і краще купіть його цього разу!
Бо я отримаю «Еммі»!
Я отримаю за це «Еммі»!
Мені дадуть «Еммі!»
І я вже знаю, яка сцена принесе мені «Еммі»,
бо я це напишу.
Це буде круто.
Отже, Арнел виспівує в караоке-клубі.
Тоді входить його мама. «Арнеле!
«Що ти тут робиш,
співаючи й танцюючи?
Ти маєш бути в медичній школі!»
«Але, мамо, я не хочу бути медбратом!
Я хочу бути зіркою рок-н-ролу!»
«Ти не можеш бути зіркою рок-н-ролу! Ти філіппінець!
У нашій сім'ї всі — медпрацівники, ясно?
Жодних зірок!»
«Але я єдиний, кому Господь подарував прекрасний голос,
і я хочу здійснити свою мрію: бути зіркою рок-н-ролу!»
«Ти не можеш бути зіркою рок-н-ролу!
Ти будеш медпрацівником, як усі ми!»
«Але я не хочу!» «Ти мусиш!»
Потім заходить батько.
«Добре-добре. Досить усіх цих сварок.
Я запізнююся, Арнеле.
Я розповідав комусь, як дійти до Starbucks.
Люба,
якщо Арнел хоче бути зіркою рок-н-ролу, нехай буде зіркою рок-н-ролу!
У нашій сім'ї достатньо медиків».
«Але я просто переживаю за нього, коли покину цю землю!
«Можливо, я недопрацювала як мати,
бо не скерувала сина в правильному напрямку.
Тепер у нього немає ані допомоги, ані будь-чого ще».
«Годі вже. Боже.
Хай іде за своєю мрією. У нього чудовий голос!
І якщо з ним щось трапиться, коли нас не буде,
у цій родині є купа медсестер і медбратів.
То що скажеш, люба?
Нехай втілює в життя свою мрію. Чого ти!»
«Ти маєш рацію.
Арнеле,
іди за своєю мрією й будь зіркою рок-н-ролу».
«Дякую, матусю. Дякую».
«Ось.
Ми з матір'ю благословляємо тебе.
Арнеле, можеш іти за своєю мрією».
«Дякую, батьку».
«Прошу, сину.
Тепер іди на сцену й покажи, що ти вмієш».
«Так і зроблю, батьку».
«Арнеле!» «Що, батьку?»
«Арнеле,
пообіцяй мені тільки одне в пошуках своєї мрії».
«Що, батьку?»
«Завжди вір у себе».
Це ж «Еммі»! Тільки скажіть, що це не так!
Це довбана «Еммі», і мені краще її отримати!
Чого нас навчила ця історія?
По-перше, іти за мрією,
хай це важко й попереду перешкоди.
Переможи всіх і ти зможеш! Це гарна історія.
Але з іншого боку,
яка прекрасна історія кохання батьків.
Вони все обговорили!
Це ключ до чудових стосунків.
Ми вчимося, що якщо поговорити про це, все вийде.
Розмови — це ключ до стосунків.
І це ще одна річ, якої ми навчимося з цього чортового фільму.
Подивіться на стосунки, які закінчуються через те, що ніхто не розмовляє!
Вони це ненавидять,
але якщо не розмовляти, стосункам гаплик.
І знаєте, хто ненавидить розмовляти? Хлопці!
Тому що жінки люблять говорити.
Розмовляйте!
І якщо ти не хочеш із нею говорити в цей момент, то поговори з кимось.
Не просто будь-ким.
Не з найкращим другом. Тоді стосункам однаково гаплик.
Твій друг її ненавидів.
Він чекав слушної нагоди.
«Не повіриш, що вона зробила».
«Я знаю. Не треба мені казати дурню.
Вона завжди така була, друже!»
Що це за порада? «Вона завжди така була, друже!»
«Я тобі не казав». «І, блін, не треба, брате!»
Не слухай цього хлопця. Забирайся звідти.
Піди до того, хто не знає ані тебе, ані її.
До психотерапевта!
Заплати за це! Сто десять доларів за годину.
Хай той лікар розбереться.
Дивися. Тобі це теж сподобається.
Заходиш.
Будь-кому сподобається. «Ось.
Слухайте, що зробило те стерво».
Годину ти просто розповідаєш.
Потім лікар дивиться на це і…
«Гаразд. Я все проаналізував. Ви неправі.
Ідіть додому й просіть вибачення».
«Гаразд, дякую».
Ось що робить психотерапія!
Ось чому, коли люди сміються над терапією, я злюся.
Вам потрібна психотерапія. Нам усім потрібна психотерапія!
У цьому немає нічого поганого. Не соромтеся цього лайна.
І не смійтеся над кимось, хто каже, що піде на терапію.
«Іде до психотерапевта? Він псих?»
Хрінь собача!
Це не значить, що він псих! Ми всі психи!
Ми всі тут чортові психи!
Ти псих, і ти псих. Ти теж псих.
Ми всі тут психи! Не удавайте, ніби це не так.
Бувало таке, що ви йшли самі вулицею й бачили
через дорогу іншу людину, яка розмовляє сама з собою?
І казали собі:
«Глянь, божевільний придурок розмовляє сам із собою!»
З ким ти в біса розмовляєш?
Ти йдеш на самоті
й кажеш собі подивитися на те, на що ти вже дивишся!
Ти божевільний придурок!
Розмовляйте! Це добре! Зробіть це. Говоріть!
Але хлопці це ненавидять. Ми будемо боротися до кінця.
«Ти хочеш поговорити?»
«Ні. Ти знаєш, що сталося. Ти просто поводишся так, ніби не знаєш.
Тепер хочеш мене заговорити. Ти знаєш, що ти зробила».
«Ні, я не знаю, що зробила! Тому я й запитую тебе!»
«Ну, якщо треба запитувати, до біса це.
Нічого не сталося.
Нічого, блін, не сталося!
Я просто злюся без жодної сраної причини!
Просто вирішив позлитися!»
«Господи. Ти псих!»
«Ти псих!» «Ні, ти псих!»
«Ні, ти псих! Я намагаюся говорити з тобою як із дорослою людиною.
Якщо ти не скажеш, я не дізнаюся.
Отже, що я в біса зробила?»
«Як не знаєш — до біса все це» «Боже!
просто скажи мені щось!»
«Ось так, значить?» «Так! Просто скажи».
«Справді хочеш знати?
Хочеш знати, що в біса сталося?»
«Так, хочу». «Справді хочеш знати?»
«Так! Скажи мені! Скажи мені, любий. Що?
Що в біса я зробила? Що?»
«Коли він сказав, що я смокчу примарний прутень, і всі засміялися,
ти нічого не сказала! Я не смокчу примарний прутень, стерво!
Я не смокчу примарний прутень, стерво!»
Я люблю вас, народ. Дуже дякую, народ.
Лос-Анджелесе, Каліфорнія!
Привітайте ще раз Джо Коя!
Я маю зараз розділити цю мить зі своїм єдиним і неповторним сином!
Нехай швиденько вийде сюди.
Ми жили неподалік, коли я працював у Nordstrom Rack.
Це мій вірний помічник!
Я просто не можу…
Переклад субтитрів: Анастасія Малицька