Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Zdravím! Páni!
Díky! Jste tak milí!
Páni, vás tu ale je.
No teda!
Tohle jsme úplně nečekali.
Párkrát jsme to museli přesunout.
Není to úplně maličký sál.
Páni, je super tady být. Tenhle podzim jezdím na turné.
Byla jsem na místech jako Falun,
Kristianstad,
Boras.
Já a Boras nejsme úplně nejlepší kámoši.
Takže je fajn být zpátky ve Stockholmu. V Avicii Areně!
Páni.
No, tu show jsme museli párkrát posunout.
Kvůli té pandemii.
Nebylo to super?
Nebudu mluvit o pandemii, ale většina věcí byla zavřená.
Restaurace zavřené, stand-up kluby zavřené.
Většina věcí zavřela, kromě Spy Baru…
…ten si nechal otevřené okénko.
Já tam vběhla na plný plyn.
Opilá namol, stála jsem tam s kyblíkem na šampus na hlavě…
…a někdo to točil.
POŘÁDNĚ NÁS OŠUKEJTE!
Ta nahrávka se šířila v médiích.
Stala jsem se tváří kalení během pandemie.
Byla jsem jediná, koho za to zjebali.
Volá mi agent: „V podcastu to nezmiňuj.“
Tak jsem to v podcastu zmínila.
Víte, jak měl Stefan Lofven tu slavnou tiskovku,
tu ve stylu „už žádné večírky“…
Ta byla o mně.
Tak řekni mý jméno, Stefane, jako fakt.
Fakt nechcete, aby vás takhle viděl premiér.
Chcete, aby vás viděl přebírat cenu za mír od OSN nebo tak něco.
Ne, on mě vidí kašlat na opatrnost při pandemii.
Takže můj jediný koníček, kalení, šel do kopru.
Nevěděla jsem, co dělat.
Musela jsem si najít nový koníček. Co teď?
Lidi si během pandemie našli nové koníčky.
Začali hrát Padel a pořídili si děti a tak.
Já si říkám: „Co mám sakra dělat? Co teď?“
Nakonec jsem stála na pódiu…
…v kostýmu draka…
Musím říct, že potlesk si nezasloužím.
Jestli nevíte, o čem mluvím,
doufám, že tu tací jsou…
Byla jsem v první řadě Masked Singer.
Páni, díky.
Ta naprosto nejhorší věc, jakou jsem v životě udělala.
Nikdy jsem na to nekývla.
Nedávno jsem potkala producentku. Prý: „Nevzpomínám si, že bys souhlasila.“
„Ne!“
„Protože jsem kurva nesouhlasila! Najednou jsem tam prostě byla.“
Nic horšího jsem nedělala.
Ale nikdy jsem si nepřišla tak hubená, jako když mě lidi měli za Anju Parsonovou.
„Jo, kurva!“ Kouknu se do zrcadla…
No… „Oukej. Trochu jsem zhubla.“
Myslet si, že jsem Anja,
je jako si myslet, že Leif GW Persson někdy nebude unavený.
K tomu nikdy nedojde.
Chudák Anja.
Dostala komentář na Instagramu:
„Páni, ty jsi ten drak v Masked Singer.“
Na pódiu je hotový slonisko.
Myslet si, že jsem Anja…
Vážně. Je to jak říkat, že je na vás nejlepší, jak jste hodní.
Je jí z toho hrozně.
Bylo to příšerný. Nejhorší věc na světě.
Já do toho šla, protože jsem asi měla menší krizi identity.
Řeknu vám proč. Myslím, že mě unesli.
Zvláštní reakce.
Myslím si, že mě moji rodiče unesli. Povím vám proč.
Před pár lety mojí kamarádce předepsali nové léky
a ona se chtěla podívat do svých záznamů.
Já byla jako malá v nemocnici. Mám spoustu alergií a beru léky.
Jde o to, že vím, že v záznamech je o mně spousta věcí.
Vím to. Tak si říkám, že se tam ze srandy podívám.
Přihlásím se na tu lékařskou platformu. Nic tam není.
Ani jeden záznam. Okamžitě pojmu podezření.
Volám mámě. Říkám si, že tu starou bábu seřvu.
Tak jí volám. „Ahoj, beruško, jak se máš?“
Já na to: „No, ahoj…
…Anette.
Doufám, že se máš dobře.
Mám jen takovou otázku…“
„Moje zdravotní záznamy. Promluvme si o nich. Kde jsou?“
Moje máma dělá ve zdravotnictví,
tak říká: „O záznamy si musíš zažádat.“
Věřila jsem jí. Volám na poradenskou linku.
Zvedla to milá paní, Birgitta.
Hned jsme si sedly. Bylo to super.
Nakonec říkám: „Hej, Birgitto…
Neměla bych prostě… dostat ty záznamy?“
Ona na to: „Jasně, že byste měla mít svoje záznamy.“
Tak jsem jí dala svoje identifikační číslo,
ale najednou to ztichlo.
Říkám: „Haló? Birgitto? Jste tam ještě?“
A pak mi řekla: „Omlouvám se, Johanno, ale vy žádné záznamy nemáte.“
„No tak, zlato, Birgitto…
Zavolejte Leně v nemocnici ve Vasterasu. Určitě jsem byla v nemocnici.“
Ona: „Pardon. Víc nezmůžu.“
Zavěsila.
Tady je moment, kdy se přidám k bezpečnostním službám.
Začnu to prověřovat.
Začnu obvolávat přátele a rodinu. Volám babičce.
„Ty si nepamatuješ, jak jsem byla v nemocnici?“
Ona na to: „Ne. Tys nikdy v nemocnici nebyla.“
Jako pardon, ale ta mrcha
si pamatuje, kdy ségru očkovali proti tetanu,
ale když jsem v nemocnici, najednou má Alzheimera.
Volám tátovi: „Ty si pamatuješ, jak jsem byla v nemocnici, že jo?“
„Johanno, to sis vymyslela. Nikdy se to nestalo.“
„Stalo. Dals mi bonbóny.“
„Teda doufám, žes to byl ty, jinak to byl nějakej cizí dědek.“
Najednou dostanu zprávu od strejdy. „Přestaň se v tom vrtat, Johanno.“
No, já se v tom teda hodlám dál vrtat.
Jde o to, že v nemocnici jsem byla celý život.
Ne, ne celý život, ale hodněkrát.
Vlastně jsem v nemocnici i teď, po vystoupení se tam musím vrátit.
V backstagi mám kapačky.
V nemocnici jsem byla hodněkrát.
Celý život mám alergii na rajčata.
Ale o tom doma nikdo nechtěl mluvit.
Ptala jsem se rodičů: „Odkdy mám alergii na rajčata?“
„No…“
Naprostá psychóza.
Ale vzpomínám si na dovolenou v Portugalsku.
Měla jsem tam rajčata.
Velká portugalská rajčata, rajčatovou polívku, kečup…
Pamatuju si to fakt dobře. Ale po téhle cestě je prostě černá.
Co se rajčat týče.
Což znamená…
…že před vámi…
…stojí…
…Madeleine McCannová.
Jsem Madeleine McCann!
Myslím, že se jí podobám.
Já s tím výrazem stála před zrcadlem.
Ach jo!
Au, au, au!
Jsem to já, sakra!
Říkám to od loňského podzimu, ale policie mě nezadržela.
Vím, že je se mnou něco špatně.
Něco je špatně, ale nevím co.
Já vím, co je špatně. Nebojte, zrcadlo mám.
Ale vždycky… Byla jsem divný dítě.
Jediné, co jsem chtěla, byly rybičky.
To bylo jediné. Je to horší než strašilky.
Kdo by to chtěl? Ale dostala jsem tři rybičky. Měla jsem fakt radost.
Pojmenovala jsem je a tak.
Vychloubala jsem se ve škole. Řekla jsem:
„Mám doma rybičky.“
„A my máme důstojnost. Odpal.“
Když jsem přišla ze školy, moje tři rybičky ležely na podlaze.
Vyskočily z akvárka.
Ale mámy už jsou takový… Teda, „máma“.
Šly jsme koupit tři nové rybičky. „Koho ty rybičky zajímají?“
Mám hroznou radost. Vychloubám se ve škole.
Někdo po mně hází kameny, nevzpomínám si.
Přijdu domů.
Zase to samé. Moje nové tři rybičky jsou na podlaze.
Šest rybiček spáchalo sebevraždu.
Vrazi a psychopati,
víme, že když jsou dětmi systematicky mučí zvířata
a ta kvůli nim chtějí umřít.
Takže stojím před věznicí pro ženy Hinseberg a křičím:
„Pusťte mě dovnitř!“
Jsem jednou z vás.
Myslím, že jsem jak ta ženská z Arbogy. Vážně.
Jde o to, že jeden kamarád k 18. narozeninám dostal rybičku.
Nebyl moc oblíbený.
Není ze Stockholmu, takže jel navštívit svoje rodiče.
Ptal se mě: „Johanno, mohla bys mi prosím…“
…pohlídat rybičku?“
O mých rybích problémech neměl ponětí.
Netušil. Nehodlala jsem mu to říct.
Ani náhodou. A navíc to není tak těžký úkol.
„Stačí ji jen krmit. Nemusíš tam být.“
„Věř mi, já tam budu.“
Takže si na týden vezmu neschopenku.
Sedím tam a koukám na tu rybu… Sedím tam, povídám si s ní.
„Prosím, neskákej, prosím, neskákej, prosím…“
Ale ta ryba přežila. Byl to nejradostnější den mého života.
Volala jsem mámě.
Děkuju.
Páni!
Tu laťku pro potlesk jste nasadili dost nízko.
Moc můj úspěch neuznáváte, co?
Volám mámě a říkám: „Mami, ta rybička přežila.“
„Možná se mnou není nic špatně. Daří se jí skvěle.“
Máma mi říká: „To moc ráda slyším.
Ale musím ti říct jednu věc.“
A máma mi říká:
„Tvoje rybičky… nespáchaly sebevraždu.
Mohla za to kočka.“
„Takže ti přišlo lepší říct, že to byla sebevražda místo kočky.
Jsi snad blbá?“ Od té doby nenávidím všechny kočky.
„S lidmi jako ty není divu, že se Palmeho vražda neobjasnila.
Byla to zasraná kočka.“
Začínám znít jako blázen.
Buď skončím za mřížemi nebo jako policista.
To jsou moje možnosti.
Konzervativci chtějí o 3 000 policistů víc.
Ne. My potřebujeme 3 000 nových policistů. Pryč se starým, přivítejme nové.
Viděli jste naše policajty?
Máme policisty, kteří jsou na TikToku.
POLICIE
Tenhle chlap volně chodí po ulicích.
Když jsem to viděla poprvé, zažila jsem klinickou smrt.
Ale říkám si: „Je to jen jedno video. Prostě se nudil o pauze.“
Ne, je toho víc.
Podívejte se na jeho obličej.
Jak mu je?
To ať už mě radši zachrání Kapitán Sukně než tenhle idiot.
Představte si, že voláte poldy a přijde on.
„Nejdřív si musím natočit TikTok.“
Utancuje týpka k smrti.
Miluju detektivky. Mám ráda Becka. Máte rádi Becka?
Oukej!
Já moc. Sledovala jsem to jako malá.
Koukala jsem na to s tátou.
Ne že by to zapnul, když mi byly dva.
„Beck – Dívka ve sklepě.“
„Gunvald by se dal šukat.“
Nevím, co mi mí praví rodiče ukazovali. Ale…
Všichni mí kamarádi koukali na Disney a podobný věci. Já ne.
Teda, koukala jsem na Ariel.
Fakt.
Koukala jsem na to ale jen proto, že jsem měla strašně ráda Uršulu.
Jediná postava, které došlo, jaká je Ariel mrcha.
Má v sobě trochu života.
A miluju Mickeho Persbrandta.
Vážně.
Je to můj budoucí manžel. Fakt.
Já to vím a on to taky ví.
O ničem jiném v rozhovorech nemluvím.
Je teď pod policejní ochranou, což je škoda.
Jeho adresa taky. Takže tam nemůžu.
Miluju ho už od dětství.
Pamatuju, jak jsme jednou ve škole měli kreslit svoje idoly.
A spolužáci kreslili lidi jako Marcoolio nebo Michael Jackson.
Já nakreslila Mickeho P.
Tak pečlivá jsem v životě nebyla.
Nikdy jsem nekreslila tak opatrně.
Náš učitel chodil po třídě a koukal na naše kresby.
E-Type a takový věci.
Kdo by sakra kreslil E-Typea?
Pravděpodobný idol.
Učitel přišel ke mně a říká…
„Johanno,
co je tohle?“
Já říkám…
„To je Micke P.
Nahému mu to sluší, co?“
Není normální kreslit nahého Mickeho Persbrandta v druhé třídě.
Já nebyla normální.
Ve škole jsem byla hrozná. Horší než „Hyper-Adam.“
Všichni jsme ve třídě měli „Hyper-Adama“.
Já byla horší než on. Chápete?
Přemýšlela jsem nad všemi předměty.
Jako domácí výchova. Co to sakra bylo? Jako fakt.
Jedli jste. Nic jiného. Já měla učitelku jménem Lisbeth.
Nosila pantofle Birkenstock, používala kuchařku jako pomůcku
a běhala mezi třídami.
A na domácí výchově šlo tolik zlobit, aniž by vás napomenuli.
Spálila jsem sušenky. Lisbeth řekla:
„Příště je peč 10 minut, ne 15.“
„Díky.“
Rozbila jsem sporák. Lisbeth řekla:
„Stačí zavolat opraváře.“
Způsobila jsem požár celý třídy.
Lisbeth měla radost, když přijeli hasiči.
Procházelo tak špatné chování, aniž by vám vynadali.
Ale když jste myli nádobí pod tekoucí vodou…
…nastalo hotový peklo!
Zavolali sociálku a strávili jste Vánoce v ústavu.
A podle mě i proto, že jsem byla tak divný dítě,
do určitý míry nesnáším děti.
Nesnáším děti. Tečka.
Částečně proto, že jsem byla divná, ale taky kvůli mýmu prvnímu stand-upu.
Můj první stand-up byl pro Asociaci mladých alergiků.
To je společenská sebevražda.
Měli konferenci
a mýho kamaráda požádali, jestli by tam nevystoupil.
„Máme konferenci, věk 18 až 35.
Chtěli bychom tam mít stand-up show.“
Požádali ho o 40minutové vystoupení.
On řekl: „Ne, já to nikdy nedělal.“
„Ale mám kamarádku, která to chce zkusit. Možná bychom mohli mít každý 20 minut.“
Tak jsem souhlasila. Ještě dodám, že tohle bylo v Orebru.
Zasranej zapadákov.
Napsala jsem 20 minut materiálu o tom,
jak strašně nenávidím lidi s alergiemi.
Jdeme tam, mám fakt radost ze svýho prvního vystoupení.
Když vejdu, vidím 30 párů bot velikosti pro 10leté děti.
Vidím to a říkám si: „Co se to sakra děje?“
Kamarád byl zrovna ve švédské Eurovizi,
takže když vidím, jak se řítí ty děti…
„Uhni, tlustoprdko!“ „Co se to sakra děje?“
Panikařím, podvedli mě.
Jsme na táboře pro děti, které nemají kamarády.
Děti, co říkají: „Taky máš alergii na kytky?“ Tak tam jsme.
Říkám si: „Mám 20 minut toho, jak moc tyhle děti nesnáším.“
„Nemůžu to říct. Nemůžu.“
Ale stejně jsem to řekla.
Takže vyjdu na pódium.
Začnu tím, že alergie na buráky mají chcípnout.
Felix v přední řadě začne brečet.
Pak říkám: „Víte, když kouříte péro…“
Ne!
Nevědí, Johanno! Je jim deset. Jsi snad blbá?
Navíc jsme tam museli přespat.
Představte si tu atmosféru u snídaně. Nebylo to fajn.
Takže děti moc nemusím. Zažalujte mě.
Což není fajn, moje sestra má dvě.
Myslela jsem, že jedno bude stačit.
Ale ona se rozhodla vyprdnout další.
Na druhou stranu mám to nový radši.
Je jí půl roku. Nemluví. Je to paráda.
Té druhé jsou čtyři. Nechápe ironii… ale vůbec.
Jen stojíme a koukáme na sebe.
„Uhni.“
Moje sestra byla v těhotenství magor.
Skočila na všechny ty mýty o těhotenství.
Vždycky přišla a říkala: „Johanno… Koukej, jak zářivou mám pleť.“
„Jo, potíš se.
Teče to z tebe, jakoby…“
„Koukej na moje vlasy, jsou tak dlouhé, husté a lesklé.“
„Jsou mastný, Emelie.
Nesprchovala ses už devět měsíců. Co se snažíš říct?“
„Podívej, mám tak velká prsa.“
„Vypadáš jako dojnice.“
Ale teď chce zachránit svět. Chce se stát novou Gretou.
Všichni sice máme sny a cíle, ale musí to mít nějaký limit.
Začala zmiňovat, že se zaregistruje jako dárce.
Jste v rejstříku dárců? Potlesk.
Pár vás je.
Vidím, jak ode mě odvracíte zrak… Jdu si pro vás.
- Kolik ti je? - Je mi 23.
Jak dlouho jsi v rejstříku dárců?
Tři roky? A proč?
Nevíš?
Super.
Co říkáš?
„Má se to dělat.“
Takhle rozhoduješ o všem? „Má se to dělat.“
Nechat lidi tě naporcovat je dost velké rozhodnutí.
Tebe taky unesli? Jako bychom měli…
Jsme si podobní.
Je to spíš kvůli tvému svědomí?
Tak v jakém dalším rejstříku jsi?
Světový fond na ochranu přírody? Posíláš každý měsíc?
Neposíláš. Já to poznám.
Možná Biance Ingrossové.
CAIA?
Úžasný. Díky.
Díky! Jsem ráda, že tě tu máme. Já nejsem v rejstříku dárců.
Řeknu vám, proč nejsem v rejstříku dárců.
Výzkumy ukazují, že ten, kdo dostane vaše orgány,
může od dárce zdědit i potřeby a emoce.
A já odmítám někoho vystavit mým orgánům. Vážně.
Co kdybyste dostali moje játra?
Od začátku jste v hajzlu.
Vezměte si je od někoho jiného. Jockiboie.
Ten má všechny diagnózy světa a upustí dítě ze schodů…
On se na tohle koukat nebude. To je v pohodě.
Nejspíš venku nahání duchy nebo něco.
Nikoho svým orgánům nevystavím.
I pro moje divný myšlenky.
Nikdo by neměl myslet jako já.
- Třeba, máte rádi mořské plody? - Ano!
Jasně. Já je miluju.
Ale jíst mořské plody je podle mě trochu jako anál.
Haló?
Podle mě je to dost daleko od nápadu k činu.
Spousta práce…
…pro fakt málo potěšení. Jakoby…
Tleskají jenom ženy.
Přesně!
Často večer jen tak stojím a prostě…
„Mám se s tím otravovat? Stojí to za to?“
A ruce vám fakt hrozně smrdí…
Chcete jen vlhčený ubrousek. S vůní citronů.
Kdybych mohla mít citronové vlhčené ubrousky, jdu do toho.
Další myšlenky, co by nikdo neměl mít, jinak je společnost v nebezpečí.
Lidé mají úžasné myšlenky, jenom ne já.
Mojí srdcovou záležitostí je… ta mrkev…
…uvnitř…
…mrkve.
Uvnitř mrkve je totiž mrkev…
…která je tak hrozně dobrá! To je úplně na palici.
Ukousnete si kousek mrkve
a vevnitř je takový jádro.
Je to šílený.
Je to slaďoučký. Je to jak Kinder vajíčko. Úchvatnej koncept.
Ta mrkev v mrkvi je trochu jako obřezaný chlapi…
…v tom, že se zbavili tý špatný části…
…ale nechali si tu dobrou.
Když spíte s někým obřezaným, nemusíte…
…to vytáhnout, umýt, odstranit špínu…
Nemusíte to vůbec řešit. Je to ta nejlepší věc na světě.
Nemůžu darovat orgány. Narodila jsem se v 90. letech.
Tady je asi víc devadesátkových děcek.
Přesně tak.
My, děti devadesátek, jsme tak…
…to nejhorší. Co na týhle planetě vzniklo.
My z 90. let říkáme: „Mám francouzské okno.“
A oni: „Je to prostě velký okno. Sklapni.“
Děti 90. let si myslí, že Malala je Simbova máma. Tak to s námi je.
Jsme influenceři.
To z nás je.
Máme influencery, co se považují za podnikatele.
Zamyslete se nad tím.
Říkají si podnikatelé, když vyrobí kryt na mobil
pro Ideal of Sweden.
Každý z nich má mramor. Fakt.
Za co chcete zodpovídat víc, Palmeho vraždu, nebo mramorové kryty?
Říkat si podnikatel, když děláte kryty na mobil
pro Ideal of Sweden.
To je jak říct, že kurýři se zabývají spinningem.
Tolik si o sobě myslíme.
Viděla jsem pořad s názvem Catfish.
Je to o lidech, kteří jsou spolu už věčnost, aniž by se potkali.
Byl tam devadesátkovej kluk. Měl holku už deset let.
Byli zasnoubení, ale nikdy se neviděli.
Dva chlapi mu přišli tu osobu najít a zařídit setkání.
Ptali se ho: „Proč jste se nikdy nepotkali?“
A on na to: „Ne, ona má moc práce.“
Spontánní reakce, deset let?
Určitě by se v diáři někde našla mezírka.
Oni říkali: „Dobře. Ale telefonovali jste si, ne?“
A on: „Ne, ale slyšel jsem její hlas.“
Oni na to: „Co se to sakra děje?“
Na konci řeknou: „Ukaž nám, kdo ta holka je.“
On říká: „Nebudete tomu věřit.
Je to Katy Perry.“ „Jasně.“
Fakt pravděpodobný, že je s Katy Perry. Akorát že ne.
Tolik si o sobě myslíme. Když nejsme influenceři, děláme cokoli jinýho.
Potkala jsem na party kluka
a nějak se stalo, že začal mluvit o sobě.
To se nikdy nestává.
Začali jsme mluvit o práci. Řekla jsem: „Jsem komik.“
On říká: „To je divný.“
Já na to: „Díky.“
Tak se ho ptám, co dělá on.
A on: „Dělám beatboxing.“
„Jakže? Nemyslela jsem koníčky. Co děláš za práci?“
„To je moje práce.“
„Fajn, hraješ na bicí svojí pusou. Tím se živíš.“
Řekl, že jednou týdně chodí ke „vzduchovému koučovi“.
Protože „dýchání je u toho důležitý.“
Nikdo ten rozdíl neslyší. Vážně.
Chtěl být nejlepší na světě.
Dělají to jen dva lidi, není to tak těžký. Do toho.
Pak mi řekl, že vydává demo.
„Chceš si to poslechnout?“
„Ne.“
To jsem neřekla.
Řekla jsem: „Promiň, kámo, nemám sluchátka.“
Pak řekl: „Zahraju ti to naživo, jestli chceš.“
Jasně.
Tak jsem tam stála tři minuty
a doufala, že dostane záchvat astmatu.
Jak si máte užívat beatbox?
Stála jsem tam… „Musím se trochu pohupovat. Budu se pohupovat.“
Tak se pohupuju. Pak: „Zvednu ruku.“ Tak jsem ji zvedla.
Říkám si: „Jsem moc potichu.“
Beat nedám, ale něco dělat musím. Tak říkám: „Jo!“
„Aha.“
Jo, víte.
Nikdy v životě jsem si nepřišla tak bílá.
Nikdy jsem si beatbox neužila.
Je to jak koukat na jízdu na koni.
Co máte sakra říct? „Fajn skok.“ Neptejte se.
Bylo to jak být rukojmí bez použití zbraně.
Přišla jsem si jako kobra lezoucí z koše. Fakt.
Chápete? Máte syna.
Jednou přijde domů:
„Mami, k narozkám chci vzduchového kouče.“
„Víš co, Davide?“
„Dám ti vzduchovou pušku, ať se můžeš zastřelit.“
Ale měli jsme sex.
…takže, víte… Jo.
Jsou tyhle závěsy červený, co říkáte? Jasně…
Mám problém se vám dívat do očí.
Trochu se stydím.
Ale šlo to dobře. Šel se mnou celou cestu domů, což bylo fajn.
Šli jsme dovnitř a já zamkla.
Řekla jsem: „Nikam nepůjdeš.“
„Klidně si mě ubeatboxuj k smrti.“
Měli jsme mít sex a, víte, předehra…
Máte kouřit péro.
Jsou věci, které mám víc v oblibě, jen abyste věděli…
…ale co už, šla jsem na to.
Tak si kleknu…
Teď se nikomu do očí nepodívám, abyste věděli.
Ale klekla jsem si a začala se připravovat…
…na zvracení a neschopnost dýchat…
…hyperflexe krku.
Byla jsem připravená na všechno.
Tak jsem si sedla a…
…„pustila se do práce“ nezní správně.
Rozjela jsem to. To je lepší. Rozjela jsem to.
Po chvíli najednou cítím ruku…
…na…
No jasně… mojí…
…hlavě…
A začíná mě hladit.
Já dělám tohle a on tohle. Je to jak nějaký tornádo.
„Co se to sakra děje?“
Nedokázala jsem říct: „Respekt! Moje tělo!“
Říkám si: „Užíváme si to.“
Tak to pokračuje. Po chvíli se naladím na ten rytmus.
Zahrajte „Macarenu“. Jdeme na to!
Ale točila se mi hlava, víte. Říkám si: „Kde jsem to skončila?“
„Jsem se skutečnými rodiči?“ Tyhle myšlenky…
Po chvíli si pomyslím: „Musím vědět, co se tam dole děje.“
Uvědomila jsem si, že když jsem se posadila s plnou pusou…
…a masáží hlavy.
Nejsme v blbejch lázních.
Kdybych mu honila pravou rukou,
ta levá by dostala masáž.
Poloha 69… „Můžu poprosit o masáž nohou.“
Tohle mě poznamenalo na celý život.
A teď, když jdu ke kadeřníkovi a začnou mi šamponovat vlasy…
Pak jsem zjistila, že mám buď chlamydie nebo záněť močáku.
Ukázalo se, že obojí.
Musela jsem si koupit test na chlamydie, protože odmítám jít na gyndu.
Nehodlám se jí koukat do očí a říct, že jsem kalila. Odmítám to.
Tak jsem ten test na chlamydie dostala v čistě bílé obálce.
Jeden test na chlamydie a jeden kondom.
Bez poznámky.
To je teda vzkaz.
„Tady máš, ty malá štětko.“ Fakt…
Ale jelikož jsem blbá, rozlila jsem náplň té testovací nádoby.
Takže jsem si musela objednat nový test.
Stejně jako předtím: bílá obálka, jeden test na chlamydie a tři kondomy.
Chápete, jak se o tom museli bavit? Fakt.
Příště mi pošlou vibrátor.
S poznámkou: „Přestaň střídat chlapy.“
Je to jak prodávat vánoční časopisy. Čím víc prodáte, tím víc odměn.
Příště dostanu „Satisfy Pro“. Bude to super.
To načasování nebylo super.
Nevím, jestli je někdy dobrý čas dostat chlamydie.
Byla to otrava, měla jsem jet do Kostariky…
…se naučit surfovat.
Měla jsem spoustu práce a byla fakt unavená.
Potřebovala jsem klid, najít samu sebe a tak dále.
Do Kostariky trvá cesta 34 hodin.
Můj klid zmizel už v Londýně.
Když dorazím, holky tam chodí v šortkách a tílkách.
Na svačinu jedí müsli.
„Super. Mám dvě minuty na to zhubnout 40 kilo. Tohle bude super.“
Nejdřív se vás ptají: „Už jste někdy surfovala?“
„Co sakra myslíš? Vypadám, že hraju bowling. Jsi idiot?“
První den se vzbudíme v 5:30 na jógu.
Jóga je pro mě spánek,
hořící svíčka a žonglování s mangy.
Museli jsme být v pozici psa hlavou dolů, jak máte zadek ve vzduchu,
celých 45 minut a dýchat.
Můžu vám říct, že jsem lapala po dechu.
Byla tam surfovací záruka.
„Máte 100% pravděpodobnost, že se naučíte surfovat.“
Měli to na webu.
„100% pravděpodobnost, že se naučíte surfovat.“
Museli to změnit na 99 %.
Surfaři jsou ty nejhorší lidi, jaký jsem kdy potkala.
Ráno vstanou… „Dneska jsem si dal fakt super vlny.“
„Já si dala extázi. Sklapni.“
Bylo to hrozný.
Šla jsem se tam najít. Netušila jsem, kde jsem.
Když jsem dorazila domů, říkám si: „Co teď? Mám číst horoskopy?“
Čte tu někdo horoskopy? Zatleskejte.
Ano, 3 000 retardů.
Díky, že jste přišli.
Já taky čtu horoskopy.
Já taky, ale nevím, jestli chcete být v mojí kategorii.
Miluju horoskopy, tu myšlenku, že v nějaký moment se stane něco dobrého.
Někoho zrovna vyhodili.
Miluju horoskopy, ale ne, když jsou o planetách a tak.
To je mi fuk. Chci vědět, jestli se někomu líbím.
Za druhé, budu bohatá?
Za třetí, najdou mě mí praví rodiče?
To je jediné, co chci vědět.
Před pár měsíci jsem šla k věštkyni.
Přijdu a první, co mi řekne, je…
„Vidím… jak sedíte v domě… úplně sama.“
Dobře. Super.
Zaplatila jsem si hodinu. Tohle bude sranda.
„Ne. Bude se vám to líbit.“
„Asi nemám sakra na výběr, co?“
Pak jsme došly k té zábavné části, kdy mám pokládat otázky ve stylu ano, ne.
Uměla mluvit s anděly, nebo jak to říkala.
Brnkačka.
Nevím, jestli tam zavoláte přes Wi-Fi, ale ona tomu věří.
Říká: „Položte mi otázku ano/ne a odpovím vám.“
Vzala jsem to vážně. „Dobře, zeptám se na věci, které fakt chci vědět.“
Tak se ptám: „Bude ze mě někdy policistka?“
Vytáhla tarotové karty. „Ale, my teď hrajeme Uno?“
Říká: „Teď karty rozložím.“
„Když jich bude 13, znamená to ne.“
„Míň než 13 znamená ano.“
„Jo, jasně. Do toho. Dělejte, co umíte.“
Rozložila ty karty a říká: „Hm.“
„Ano. Je tu 13 karet…
…takže to znamená ne.“
„Já viděla, jak je počítáte! Nejsem hloupá!“
Pak mi říká: „Randíte se špatnými muži.“
„Díky, to vím! Chodila jsem s chlapem, co žije v karavanu. Prosím…“
Je to pravda. Chodila jsem s klukem, co žil v karavanu.
To jsem ještě žila ve Vasterasu, mém rodném městě.
Byla jsem v baru. On ke mně přišel a říká:
„Chceš jít ke mně?“
Já si řekla: „Tuhle otázku už neuslyším.“
„Takže řeknu ano životu.“
Tak nasedneme na bus.
Číslo 309 k Hoganas, o tom místě jsem v životě neslyšela.
Jedeme 20 minut, 30 minut…
Když někoho pozvete k sobě, musíte v tom městě bydlet.
Nemůžete čekat, že budu překračovat hranice. To odmítám.
Takže jedeme. Po 45 minutách dorazíme na polní cestu. Je tma.
Říká: „Tady vystupujeme.“
„Víš to určitě?“
„Jo. Vystup.“
„Fajn, super. Takže mě zase někdo unese. Parádička.“
- Miluju tě! - Díky.
To je nejspíš on.
Díky, že jsi přišel.
Takže vystoupíme. Vím, že nemá žádný smysl
se vůbec jen pokoušet mu utíkat.
Víte, jak rychle já běhám?
Klus je moje nejrychlejší tempo.
Je totální tma. Nic nevidíme.
Z kapsy kabátu vyndá baterku.
On si do baru vzal baterku!
Hned se rozbliká varovné světýlko.
Jsme tam jak dva slepci. „Co se to děje?“
Dojdeme do toho stanoviště karavanů.
On říká: „Tady bydlím.“
Oukej…
„Tos možná mohl zmínit dřív.“
Ale dál jsme se vídali, i když je to divný.
Ale bylo těžký říct rodičům, kde žije.
Něco tam nesedělo… „Ještě jim to říct nemůžu.“
Jeden večer se mě rodiče ptali, co dělám.
Říkám: „Jdu k Felixovi.“
„Felix, ten žije na venkově, viď?“
„Tak nějak. Je to trochu z ruky.“
„Chceš svézt?“
„Ani náhodou! Pojedu autobusem do Hoganasu.“
„V pohodě.“ „To žije v nějaké vile nebo…“
„No, není to úplně vila… Má to jen jedno patro.“
„Takže bungalow?“ „No, to bych úplně neřekla…“
„Takže řadový domek?“
„Rozhodně tam stojí v řadě.“
„Takže je to byt? No tak, co…“
„Je to byt na kolech, co mám říkat?“
„Chodíš s bezdomovcem. Dobrá práce. Gratuluju.“
Ten kluk měl tolik varovných signálů. Taky zbožňoval šípkovou polívku.
Proč se nerozejít v ten moment? Fakt.
Jeden večer jsem jela k němu a on mi píše:
„Johanno, mohla bys…“
…cestou vzít šípkovou polívku?“
„Jasně, že dostane šípkovou polívku!“
Já do obchodů obvykle nechodím, ledaže vím, kde co je,
protože nemůžu nic najít.
Lidi, co tam pracujou, se fakt zajímají o nás, co jen nakupujeme.
Ale s touhle urgencí
jsem prostě vešla dovnitř a nevěděla, kde to je.
Netušila jsem. Je to horké, studené?
Je to krémové, nebo se želé?
Hledám jak blázen, ale nemůžu to najít. Fajn, tak se zeptám.
Stačí se jen zeptat.
Vidím tam holku, která tam pracuje.
Jdu k ní a říkám: „Zdravíčko.“
Ne, to jsem určitě neřekla. Proč bych to říkala?
Asi jsem řekla… „Dobrý den.“ „Dobrej.“
A ona řekla „Dobrý den.“
Ta konverzace nebyla tak dlouhá.
Říkám: „Můžu se na něco zeptat?“
Ona na to: „Jistě, ptejte se na cokoli.“
Říkám: „Chci vědět…“
„Šípková polívka, kde je? Nemusíte chodit za mnou!“
A ona… „Jasně! Jdeme k šípkové polévce!“
Je to pochod hanby.
„Proč to děláte?“ Chtějí mě vzít do Narnie.
Jsi natvrdlá? Řekni prostě, který je to regál! To je vopruz.
Nenávidím i Systembolaget.
Je to hrůza. Chci prostě, aby alkohol přišel ke mně. Nic víc.
Ale šla jsem na večeři, nejspíš s tím blbým karavaňákem.
A jakmile je vám 20,
musíte přinést kytky nebo víno nebo tak něco.
O víně nic nevím, ale dobře, něco vezmu.
Jdu k regálu s vínem. Koukám na červené a čtu si etikety
a která lahev je nejdražší. Nic víc nesleduju.
Koukám na lahev vína a přijde ke mně paní.
Vypadá… „Hm. Právě jsem na to víno koukala.“
„Ale?“
„Víte, jestli se hodí k masu?“
Netuším. Já o víkendu piju Redbull s vodkou.
Je to jako by se Penny Parneviková ptala rodičů na antikoncepci.
Má 15 milionů sourozenců.
Byla jsem nějakou dobu single.
Teď jsem si naštěstí našla kluka, neuvěřitelné.
Ale, díky.
Brzy mě nechá, ale to nevadí.
Zůstanu, kde jsem.
Byla jsem single fakt dlouho.
Randění mi vážně nejde. Máte Tinder?
Moc vás není z 10 000.
Jestli zjistím, že máte Tinder, zabiju každičkého z vás.
Nikdo to nechce přiznat a co se chystám přiznat já, působí najednou o dost hůř.
Já měla Tinder Gold.
To bylo opovržení. Já to slyšela.
Tinder Gold vám ukazuje, komu jste se líbili,
můžete si vybrat. A jet do zahraničí.
V aplikaci, ne ve smyslu eskortu.
Tinder Gold stojí 200 korun měsíčně.
Víc než elektřina.
Mohla jsem zachránit tři děti měsíčně, podle Unicefu.
Ne, to není pro mě.
Můj důvod pro Tinder Gold je, že by mi ušetřil hodně času.
Jo, šetřit časem při procházení kluků v Austrálii.
Ale když jsem začala chodit se svým současným, byla jsem magor.
Při randění jsem úplně šílená.
Když neodepsal deset minut…
přeskočilo mi.
Úplně. Mohla bych stát s kamarádkou a říkat si…
„Oukej.“
„Oukej!“
„Tak jo!“
„Je konec. Takhle to končí. No jo.“
A kamarádka na to: „A už je to zas kurva tady.“
A říká: „Johanno, mluvili jste spolu dneska nebo…“
A já na to: „Ano, mluvili.“
„Takže spolu mluvíte?“ „Ne. Předtím jo, ale teď přece ne, že?“
„Dobře, ale jestli jste spolu mluvili dneska, možná víš, co dělá.“
„Ano.“
„Je na zasraným pohřbu.“
„Je na blbým pohřbu. Felicia je pryč.“
„A on je tam první. Koupil jí kytky.“
„Koupí kytky mně? Ne. Ale Felicii ano.“
„Teď ji píchá.
Píchá ji v rakvi. Já to prostě vím.“
A kámoši… „Hm.“
„Věděla bys, kdyby byl na mrtvoly.“
„Nikdy nevíš.“
„Já bych Mickeho opíchala živýho i mrtvýho. Nevidím rozdíl.“
Díky, jste tak milí.
Než jsem potkala přítele,
vždy mě zajímalo, jaký to je mít sex s astmatikem.
Lidi mají astma do chvíle, než máte sex.
Nikdy neslyšíte někoho říct: „Mám astma,
takže s sebou mám inhalátor.“
To nikdy neslyšíte.
Já nevěděla, že má přítel astma,
ale když chcete mít sex s někým, kdo se vám líbí,
chcete, aby to bylo dobrý.
Šla jsem do toho naplno. Oholila jsem si celý tělo.
Natřela jsem se krémem. Týdny jsem jedla ananas.
Běžela jsem do lékárny a našla… No, neběžela.
Šla jsem do lékárny a našla nějaký deodorant na frndu.
Ne, jmenuje se to intimní sprej.
Koupila jsem pár flašek.
Použila jsem první. „Ne, vezmu i tu druhou.
Proč ne.“ Vzala jsem tu třetí.
Já ale nevěděla, že astmatici mají…
…problémy… s vůněmi…
…a parfémy a tak.
Takže on…
…mě lízal
a najednou jsem cítila, jak se třese.
Což bylo to nejlepší, co jsem v životě pocítila.
Znáte ty tlakové vibrátory? Říkám si: „Ten si udělal kurz.
Naučil se to dělat pusou. Pro mě super.“
Tak ho nechám pokračovat, dokud nezačne kašlat.
Což je taky můj nejpříjemnější zážitek v životě.
Chlapi, jestli jste holce nenakašlali do frndy, udělejte to.
Korona je to nejlepší, co se nám přihodilo.
To první propuknutí korony, já tam byla hned.
Jestli někdo kašle v autobuse: „Ty jdeš se mnou domů.“
Anders Tegnell: „Musíte se naočkovat.“
„Zasranej misogyn.“
Podle mě jsem heterosexuálka, protože mám taky fobii,
jmenuje se trypofobie. Je to strach z děr.
Nenávidím díry.
Jako by z nich měly vylézat věci.
Jako ten polda z TikToku.
Mám pocit, že kdybych měla lízat holku a viděla to, zařvu: „Ne!“
Mohla by mi vyhrožovat svojí vagínou.
„Když nevyneseš smetí, víš, co se stane.“
Nenávidím díry, všechny druhy děr.
Šla jsem domů, abych to řekla mámě a sestře.
Bylo to vážné. „Sedněte si. Musím vám něco říct.“
Vážně se bály. Já řekla: „Dobře. No…“
„Mám trypofobii.“
„A je to pro mě těžký.“
A moje sestra řekla: „Johanno.
Já mám taky trypofobii.“
„Asi je to dědičný.“
„No, já jsem z Portugalska, takže netuším.“
Děkuju! Díky moc, Avicii Areno. Díky, že jste přišli!
Jste úžasní!
Děkuju!
Překlad titulků: Tína Málková