Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hei! Vau!
Kiitos! Olette ihania!
Hitto, teitä on niin paljon.
Helkkari!
Emme ole juurikaan odottaneet tätä.
Varaus piti tehdä pari kertaa.
Tämä ei ole pienin esiintymispaikkakaan.
Hitto, on niin kivaa olla täällä. Olen ollut kiertueella tämän syksyn.
Olen käynyt Falunissa,
Kristianstadissa,
Boråsissa.
Minä ja Borås emme ole ylimpiä ystäviä.
On siis kiva olla taas Tukholmassa. Avicii Arenalla!
Vau.
Tätä esitystä piti siirtää muutaman kerran.
Käynnissä olevan pandemian takia.
Eikö se ollutkin hienoa?
En aio puhua pandemiasta, mutta useimmat paikat suljettiin.
Revintolat ja stand-up-klubit suljettiin.
Moni paikka suljettiin paitsi Spy Bar…
Sen ovi pysyi vähän raollaan.
Ja minä juoksin sinne niin sanotusti täyttä häkää.
Kännissä kuin käki, seisoin siellä samppanjaämpäri päässäni…
…ja joku kuvasi.
NUSSI MEITÄ KOVAA
Se kuvattiin ja sitä levitettiin mediassa.
Minusta tuli pandemian ajan biletyksen kasvot.
Olin ainoa, joka sai paskaa niskaansa.
Agenttini soitti minulle. "Älä puhu siitä podcastissa."
Joten siis puhuin siitä podcastissa.
Tiedättehän sen tiedotustilaisuuden, jonka Stefan Löfven piti,
sen "enää ei saa juhlia" -tiedotustilaisuuden…
Se oli minusta.
Sano vain nimeni, Stefan, ihan oikeasti.
Niin sitä toivoisi, että pääministeri näkisi sinut.
Että voitat jonkun YK:n rauhanpalkinnon tai sen sellaista.
Ei, hän näkee minut varomattomana keskellä pandemiaa.
Joten ainoa harrastukseni, juhliminen, haihtui savuna ilmaan.
En tiennyt, mitä tehdä.
Piti siis hankkia uusi harrastus. Mitä nyt tehdä?
Ihmiset hankkivat pandemian aikana uusia harrastuksia.
Ihmiset alkoivat pelata padelia ja hankkia lapsia ja sen sellaista.
Mietin: "Mitä hittoa minun pitäisi tehdä? Mitä nyt?"
Päädyin seisomaan lavalle,
lohikäärmepuvussa…
En ansaitse mitään aplodeja.
Heille, jotka eivät tiedä, mistä puhun,
ja toivon, että heitä on…
Olin Masked Singer -sarjan ensimmäisellä kaudella.
Vau, kiitos.
Ehdottomasti kamalin asia, mitä eläessäni olen tehnyt.
En koskaan antanut siihen suostumustani.
Tapasin tuottajan taannoin, hän sanoi: "En muista sinun sanoneen kyllä."
"Ei!"
"Koska en vittu sanonut! Yhtäkkiä vain olin siellä."
Kamalin tekemäni asia.
Mutta tunsin itseni niin laihaksi, kun minua luultiin Anja Pärsoniksi.
"Vittu jes!" Katsoin peiliin…
Tai siis… "Okei, olen laihtunut vähän."
Että minua pitää Anja Pärsonina,
on kuin ajattelisi, että Leif G.W. Persson ei ikinä väsy.
Ei sitä tapahdu.
Anja-parka.
Hän sai Instagramissa kommentin:
"Vau, olet se Masked Singerin lohikäärme."
Lavalla on helvetti möhköfantti.
Että minä olisin Anja Pärson…
Oikeasti. Sama kuin sanoisi, että paras puolesi on, että olet kiva.
Hänestä se tuntui kamalalta.
Se oli aivan kamalaa. Kamalinta ikinä.
Luulen, että tein sen, koska minulla on vähän identiteettikriisi.
Minä kerron miksi. Luulen, että minut on kidnapattu.
Outo reaktio.
Luulen, että vanhempani kidnappasivat minut. Kerron teille miksi.
Muutama vuosi sitten eräälle ystävälleni määrättiin uusi lääkitys,
ja hän halusi tarkistaa terveyshistoriansa.
Olin sairaalassa lapsena. Olen allerginen monille asioille ja syön lääkkeitä.
Tiedän, että terveystiedoissa lukee jotain.
Ajattelin, että minäkin haluan lukea omani, ihan huvikseen vain.
Kirjauduin sisään verkossa. Siellä ei ollut mitään.
Ei yhtään vittu mitään. Aloin heti epäillä.
Soitin äidilleni. Mietin, että nyt näytän sille vanhalle haahkalle.
Soitin hänelle. "Hei, kulta, miten menee?"
Sanoin: "No heipä hei,
Anette.
Toivottavasti kaikki on hyvin siellä."
"Pikku kysymys vain…
Terveysasiakirjani. Puhutaan niistä. Missä ne ovat?"
Äiti on terveydenhoitoalalla,
joten hän sanoi: "Niitä täytyy pyytää."
Joten uskoin häntä. Soitin neuvontanumeroon.
Puhuin kivalle naiselle, Birgittalle.
Meillä klikkasi heti. Se oli upeaa.
Lopulta sanoin: "Hei, Birgitta…
Voisinko mitenkään saada ne terveystiedot?"
Hän vastasi: "Tietenkin sinun tulee saada ne."
Annoin hänelle henkilötunnukseni,
ja sitten tuli hiljaista.
Sanoin: "Haloo? Birgitta? Oletko siellä vielä?"
Hän vastasi: "Johanna, olen pahoillani, ei sinulla ole terveystietoja."
"Älä viitsi, Birgitta-rakas…"
"Soita Västeråsin sairaalan Lenalle. Olen ollut sairaalassa, olen varma siitä."
"Anteeksi, en voi tehdä mitään."
Hän sulki puhelimen.
Tässä kohdassa aloin tehdä töitä turvallisuuspalvelulle.
Aloitin tutkinnan.
Aloin soittaa ystävilleni ja perheelleni. Soitin isoäidilleni.
"Etkö muista, kun olin sairaalassa?"
Hän vastasi: "Ei, Johanna. Et ole ollut sairaalassa."
Anteeksi vain, mutta se narttu -
muistaa, kun siskoni sai tetanus-rokotteen,
mutta kun olin sairaalassa kolme päivää hänellä on alzheimer.
Soitin isälleni. "Sinä muistat, kun olin sairaalassa, vai mitä?"
"Johanna, olet nähnyt unta. Sitä ei ole tapahtunut."
"Tapahtuipas. Annoit minulle karkkia."
"Toivottavasti se olit sinä eikä mikään muu vanha pervo."
Sain viestin sedältäni. "Lakkaa kaivelemasta asiaa, Johanna."
Olen aika varma, että jatkan kaivelemista, tiedoksi vain.
Olen ollut sairaalassa koko ikäni.
En tietenkään koko elämääni, mutta monta kertaa.
Olen sairaalassa nytkin, pitää palata sinne heti esityksen jälkeen.
Minulla on takahuoneessa tippa.
Olen ollut sairaalassa monta kertaa.
Olen koko ikäni ollut allerginen tomaateille.
Kukaan ei koskaan ole halunnut puhua siitä.
Kysyin vanhemmiltani: "Milloin tulin allergiseksi tomaateille?"
"Tuota…"
Aivan psykoottista.
Mutta muistan, kun menin lomalle Portugaliin.
Söin siellä tomaatteja.
Isoja portugalilaisia tomaatteja, tomaattikeittoa, ketsuppia…
Muistan sen hiton hyvin. Sen matkan jälkeen kaikki pimeni.
Tomaattirintamalla.
Toisin sanoen,
teidän edessänne -
seisoo -
Madeleine McCann.
Olen Madeleine McCann!
Mielestäni näytän häneltä.
Olen kokeillut samaa ilmettä peilin edessä.
Voi pojat!
Ai, ai, ai!
Minä se olen, hitto vie!
Olen sanonut niin viime syksystä asti, mutta poliisit eivät ole uskoneet.
Näen, että jokin minussa on vialla.
Jokin on vialla, mutta en tiedä, mikä.
Tiedän, mikä on vialla. Minulla on kyllä peili.
Mutta olen aina… Olin omituinen lapsi.
Halusin aina vain lemmikkikalan.
Ainoastaan sen. Se on pahenpi kuin kummitussirkat.
Kuka haluaa kalan? Mutta sain kolme kalaa. Olin onnellinen.
Nimesin ne ja kaikkea.
Kehuskelin niillä koulussa. Sanoin:
"Minulla on kaloja."
"Ja meillä on itsekunnioitusta. Häivy."
Kun palasin kotiin, kolme lemmikkikalaani olivat lattialla.
Ne olivat hypänneet ulos akvaariosta.
Mutta äidit ovat äitejä… Tai siis "äitejä".
Ostimme kolme uutta kalaa. "Kuka niistä kaloista välittää?"
Olin onnellinen, kehuskelin koulussa.
Joku heitti minua kivillä, en muista.
Palaan kotiin koulusta.
Sama juttu. Kalani ovat lattialla.
Kuusi kalaa tekivät itsemurhan.
Murhaajat ja psykopaatit,
tiedämme, että he kiduttavat eläimiä lapsina,
ja saa ne haluamaan kuolla.
Joten olet seissyt naisvankilan ulkopuolella ja huutanut:
"Päästäkää minut sisään!"
Olen yksi teistä.
Taidan olla seuraava Arboga-nainen. Oikeasti.
Ystäväni sai kalan 18-vuotissyntymäpäivänään.
Hän ei ollut suosittu.
Hän ei ollut tukholmalainen, joten hän oli lähdössä vanhempiansa luo.
Hän kysyi: "Johanna, voisitko -
vahtia lemmikkikalaani?"
Hän ei tiennyt kalaongelmastani.
Ei lainkaan. Enkä aikonut kertoa.
Vitut. Ei se ole kovin vaikea tehtävä.
"Se vain täytyy ruokkia. Ei sille tarvitse pitää seuraa."
"Luota minuun, minä hoidan."
Otan viikon sairasloman.
Istun ja katson kalaa… Istun ja katson kalaa.
"Pyydän, älä hyppää, älä hyppää…"
Kala selvisi. Se oli elämäni onnellisin päivä.
Soitin äidilleni.
Voi kiitos.
Vau!
Annatte aplodeja todella pienestä.
Ette anna minulle tunnustusta.
Soitin äidilleni ja sanoin: "Äiti, se kala selvisi."
"Ehkä minussa ei ole mitään vialla. Kala voi erinomaisesti."
Äitini sanoi: "Hienoa."
"Minun täytyy kylläkin kertoa sinulle eräs asia."
Joten äitini kertoi:
"Lemmikalasi. Ne eivät tehneet itsemurhaa."
"Kissa sen teki."
"Ajattelit siis, että on parempi sanoa, että se oli itsemurha kuin kissa."
"Oletko tyhmä?" Sen jälkeen vihaan kaikkia kissoja.
"Ilmankos Palmen murha on selvittämättä, sinun kaltaistesi ihmisten takia.
Se oli se saatanan kissa."
Alan kuulostaa hullulta.
Joko päädyn kalterien taa tai poliisiksi.
Ne ovat vaihtoehtoni.
Konservatiivit haluavat 3000 poliisia lisää.
Tarvitsemme 3000 uutta poliisia. Vanhat pois ja uudet tilalle.
Oletteko nähneet poliiseitamme?
Poliisimme ovat TikTokissa.
POLIISI
Tämä mies kulkee kaduillamme vapaana.
Kun näin tämän ensi kerran, kuolin sisäisesti.
Mietin: "Se on vain video. Hän oli tauolla ja hänellä oli tylsää."
Ei, lisää on luvassa.
Katsokaa kasvoja.
Kuinka hän voi?
Mielummin otan Kapten Klänningen pelastamaan minut kuin tuon idiootin.
Miettikää, soitatte poliisille ja hän tulee.
"Teen vain TikTokin ensin."
Savage Lovettaa jätkän kuoliaaksi. Hienoa.
Rakastan rikossarjoja. Pidän Beckistä. Pidättekö te?
Okei!
Rakastan Beckiä. Katsoin sitä lapsena.
Katsoin sitä isäni kanssa.
Ei hän toki katsonut sitä kun olin kaksi.
Beck: Tyttö maakellarissa.
"Gunvaldia olisi niin kiva nussia."
En tiedä, mitä oikeat vanhempani olisivat näyttäneet minulle, mutta…
Kaikki ystäväni katsoivat Disney-elokuvia. Minä en.
Katsoin kyllä Arielin.
Katsoin.
Katsoin Arielin, mutta vain, koska pidin Ursulasta niin paljon.
Hän on ainoa, joka tajuaa, että Ariel on narttu.
Hänessä on sitä jotain.
Ja rakastan Micke Persbrandtia.
Todella.
Hän on tuleva aviomieheni. Kyllä.
Tiedän, että hänkin tietää sen.
En puhu muusta haastatteluissa.
Hän henkilöllisyytensä on nykyään salattu. Se on harmi.
Ja osoite. En voi mennä sinne.
Olen rakastanut häntä aina.
Muistan, että kerran koulussa meidän piti piirtää idolimme.
Luokkakaverini piirsivät esimerkiksi Marcoolion ja Michael Jacksonin.
Minä piirsin Micken.
En koskaan eläessäni ole tehnyt mitään niin perinpohjaisesti.
En koskaan ole tehnyt mitään niin huolellisesti.
Opettajani kiersi ja katseli piirustuksia.
Oli E-Type ja sen sellaista.
Kuka helvetti piirtäisi E-Typen?
Tosi todennäköinen idoli.
Opettaja tuli luokseni ja kysyi…
"Johanna,
mitä tämä on?"
Vastasin, että…
"Siinä on Micke P."
"Eikö hän näytäkin hyvältä alasti?"
Ei ole normaalia piirtää Micke Persbrandtia alasti toisella luokalla.
Ei ole. En ollut normaali.
Olin kamala koulussa. Pahempi kuin Hyper-Adam.
Kaikilla oli Hyper-Adam luokallaan. Kaikilla.
Olin häntäkin pahempi. Ymmärrättekö?
Olen miettinyt kouluaineita.
Kuten kotitaloutta. Mitä hittoa se oli? Oikeasti.
Siellä syötiin. Siinä kaikki. Opettajani nimi oli Lisbeth.
Hänellä oli Birkenstockit, keittokirja asusteena,
ja hän juoksi luokkahuoneiden välillä.
Ja kotitaloustunneilla saattoi käyttäytyä tosi huonosti ilman satikutia.
Poltin teeleivät. Lisbeth sanoi:
"Ensi kerralla paista niitä 10 minuuttia 15 sijaan."
"Kiitti."
Hajotin lieden. Lisbeth sanoi:
"Sinun täytyy vain soittaa korjaajalle."
Poltin koko hemmetin luokkahuoneen maan tasalle.
Lisbeth innostui, kun palomiehet saapuivat.
Toruja ei tullut, vaikka kuinka huonosti käyttäytyi.
Mutta jos tiskit pesi juoksevan veden alla…
Helvetti oli irti!
Sosiaalitoimelle soitettiin ja joulu piti viettää poissa kotoa.
Ja luulen, että koska olin niin omituinen lapsi itse,
tavallaan, minä vihaan lapsia.
Vihaan lapsia. Piste.
Osittain siksi, koska olin outo lapsi, mutta myös ensimmäisen keikkani takia.
Ensimmäinen stand-up-keikkani oli Nuorten allergikkojen yhdistykselle.
Sosiaalinen itsemurha.
Heillä oli konferenssi,
ja ystävältäni kysyttiin, voisiko hän tehdä stand-upia.
"Meillä on konferenssi 18-35-vuotiaille.
Haluaisimme jonkun tekemään stand-upia."
Häneltä kysyttiin 40 minuutin settiä.
Hän vastasi: "Ei, en ole koskaan tehnyt sitä."
"Ystäväni haluaisi kokeilla. Voimme kumpikin esiintyä 20 minuuttia."
Joten suostuin. Mainittakoon, että keikka oli Örebrossa.
Vitun paskakylässä.
Kirjoitin 20 minuutin setin siitä,
miten vihaan allergikkoja.
Menemme paikalle, olen innoissani keikasta.
Sitten näen 30 paria 10-vuotiaiden kenkiä.
Näen ne ja mietin: "Mitä helvettiä tapahtuu?"
Ystäväni oli juuri esiintynyt televisiossa,
ja näen, miten lauma lapsia juoksee kohti…
"Väisty, läski!" "Mitä helvettiä tapahtuu?"
Panikoin, minua on huijattu.
Leiri on lapsille, joilla ei ole kavereita.
Lapsille, jotka sanovat: "Oletko sinäkin allerginen kukille?"
Mietin: "Olen kirjoittanut 20 minuuttia siitä, miten vihaan näitä lapsia."
"En voi sanoa sitä. En voi."
Mutta tein sen silti.
Nousen lavalle.
Sanon, että pähkinäallergikkojen pitäisi kuolla.
Felix eturivissä alkaa itkeä.
Sanon: "Tiedätkö, kun imee kullia…"
Ei!
Eivät he tiedä, Johanna! He ovat lapsia. Oletko tyhmä?
Meidän piti olla siellä yötä.
Miettikää tunnelmaa aamupalalla. Ei ollut kovin hyvä.
En siis oikein pidä lapsista. Sori vaan.
Se ei ole hyvä, sillä siskollani on kaksi lasta.
Luulin, että yksi olisi riittänyt.
Mutta hän päätti pullauttaa ulos toisenkin.
Pidän uudesta lapsesta enemmän.
Hän on viisi kuukautta vanha. Hän ei puhu. Se on upeaa.
Toinen on 4-vuotias. Hän ei ymmärrä ironiaa laisinkaan.
Me vain tuijotamme toisiamme.
"Väisty."
Siskoni oli hullu, kun hän oli raskaana.
Hän uskoi kaikki raskausmyytit.
Hän sanoi minulle: "Johanna, katso, miten hehkun raskaana."
"Niin, sinä hikoilet.
Siis sinä valut hikeä…"
"Katso hiuksiani, ne ovat niin pitkät ja paksut ja kiiltävät."
"Rasvaiset, Emelie.
Et ole peseytynyt yhdeksään kuukauteen. Mitä sanot?"
"Katso, rintani ovat niin isot."
"Näytät ihan lypsylehmältä."
Hän haluaa pelastaa maailman. Hän haluaa olla uusi Greta.
Onhan kaikilla unelmia ja tavoitteita, mutta johonkin raja on vedettävä.
Hän alkoi puhua, että ryhtyisi elinluovuttajaksi.
Oletteko elinluovuttajia? Taputtakaa.
On teitä muutama.
Näen, että välttelette katsettani… Täältä minä tulen.
Kuinka vanha olet? -23.
Milloin rekisteröidyit elinluovuttajaksi?
Kolme vuotta sitten. Miksi?
Et tiedä?
Täydellistä.
Mitä sanoit?
"Niin kuuluu tehdä."
Niinkö teet päätökset? "Niin kuuluu tehdä."
On iso päätös antaa ihmisten kaivaa sisuskalut ulos.
Onko sinutkin kidnapattu? Ihan kuin meillä olisi…
Olemme samanlaisia.
Onko se lähinnä omantunnon takia?
Mihin muuhun olet sitoutunut?
WWF? Lahjoitatko rahaa joka kuukausi?
Ai et. No sen huomaa.
Bianca Ingrossolle kenties.
CAIA:lle?
Uskomatonta. Kiitos.
Kiitos! Hienoa, että olet mukana. Minä en ole elinluovuttaja.
Ja kerron teille syyn miksi.
Tutkimus osoittaa, että ihminen, joka saa uuden sisäelimen,
saattaa periä elinluovuttajan tarpeita ja tunteita.
En suostu altistamaan ketään sisäelimilleni. Oikeasti.
Miettikää, jos saisitte maksani.
Kusessa alusta asti.
Ottakaa jonkun muun maksa. Vaikka Jockiboin.
Hänellä on kaikki maailman diagnoosit ja pudottaa vauvansa portaisiin…
Ei hän tätä katso. Ei hätää.
Hän on jahtaamassa aaveita tai jotain.
En altista ketään sisäelimilleni.
Minulla on outoja ajatuksia.
En soisi niitä toiselle. Esimerkki:
Pidättekö merenelävistä? -Kyllä!
Tietysti. Rakastan mereneläviä.
Mutta niiden syöminen on vähän kuin anaaliseksi.
Haloo?
Siinä on aikamoinen matka ideasta toimintaan.
Paljon työtä -
aika pienen nautinnon eteen. Siis…
Vain naiset taputtavat.
Nimenomaan!
Mietiskelen illalla…
"Kannattaako tänään? Onko se sen arvoista?"
Kädet haisevat niin pahalle…
Sitä vain haluaa sitruunantuoksuisen kosteusliinan.
Jos vain saisin sitruunantuoksuisen liinan, voisin ryhtyä siihen.
Muita mietteitä, joita kenelläkään ei tule olla, tai yhteiskunta vaarantuu.
Ihmisillä on hienoja ajatuksia, mutta minulla ei.
Minun sydämen asiani on porkkana,
jonka sisällä -
on porkkana.
On porkkana porkkanan sisällä -
ja se on vitun maukasta! Se on aivan helvetin hullua.
Puraiset porkkanaa,
ja sisällä on pieni runko.
Hullua.
Se on niin makea. Se on kuin Kinder-muna, hitto soikoon. Parasta ikinä.
Porkkana porkkanan sisällä on vähän kuin ympärileikatut miehet.
Siis huono osa on poistettu -
ja hyvä osa säilytetty.
Kun makaa ympärileikatun kanssa, ei tarvitse -
vetää sitä ulos, puhdistaa, poistaa likaa…
Sitä ei tarvitse tehdä. Paras juttu ikinä.
En voi luovuttaa sisäelimiäni. Synnyin 90-luvulla.
Ymmärtääkseni täällä on ysärin lapsia.
Aivan.
Olemme ysärin lapsia, olemme…
Kauheimpia, mitä maa päällään kantaa.
Me ysärillä syntyneet sanomme: "Minulla on ranskalainen parveke."
Meille vastataan: "Se on iso ikkuna. Pää kiinni."
Ysärin lapset uskovat, että Malala on Simban äiti. Sellaisia me olemme.
Meistä tulee influenssereita.
Sellaisia me olemme.
Meillä on influenssereita, jotka kutsuvat itseään yrittäjiksi.
Miettikääpä sitä.
He kutsuvat itseään yrittäjiksi, kun tekevät kännykkäkuoria -
Ideal of Swedenin kanssa.
Kaikki marmorikuvioisia. Oikeasti.
Kummasta olisitte ennemmin vastuussa, Palmen murhasta vai marmorikuorista?
Että kutsutte itseänne yrittäjiksi, kun teette kuoria -
Ideal of Swedenin kanssa.
Kuin sanoisi, että Foodora-lähetin työ on spinningiä.
Luulemme itsestämme niin paljon.
Katsoin ohjelmaa nimeltä Catfish.
Se kertoo ihmisistä, jotka seurustelevat ikuisuuden koskaan tapaamatta.
Ohjelmassa oli eräs ysärin lapsi. Hänellä oli ollut tyttöystävä 10 vuotta.
He olivat kihloissa, mutta eivät koskaan tavanneet.
Kaksi jätkää tulivat auttamaan häntä tapaamaan tämän tyttöystävän.
He kysyivät: "Miksi ette ole tavanneet?"
Hän vastasi: "Hänellä ei ole aikaa."
Siis kymmeneen vuoteen?
Kai sitä jonkun pienen välin voisi löytää aikataulustansa?
He kysyivät: "Okei, mutta olettehan te puhuneet puhelimessa?"
Hän vastasi: "Emme, mutta olen kuullut hänen äänensä."
He miettivät: "Mitä helvettiä?"
Lopulta he sanoivat: "Näytä meille, kuka hän on."
Hän sanoi: "Ette tule uskomaan minua."
"Hän on Katy Perry." "Aivan."
Varmasti olet Katy Perryn kanssa. Ei.
Uskomme itsestämme niin paljon. Jos emme ole influenssereita, teemme muuta.
Tapasin juhlissa erään jätkän,
ja jotenkin hän alkoi puhua itsestään.
Sitähän ei koskaan tapahdu.
Aloimme puhua töistä. Sanoin, että olen koomikko.
Hän sanoi, että se on outoa.
Sanoin, että kiitos.
Kysyin häneltä, mitä hän tekee.
Hän vastasi: "Olen beatboxaaja."
"Anteeksi? En tarkoittanut harrastustasi. Mitä teet työksesi?"
"Se on minun työni."
"Okei, soitat rumpuja suullasi. Sitä sinä teet."
Hän sanoi tapaavansa "ilmavalmentajaa" kerran viikossa.
Koska "hengittäminen on tärkeää".
Kukaan ei kuule eroa. Oikeasti.
Hän halusi olla maailman paras.
Sitä tekee kaksi ihmistä, ei voi olla kovin vaikeaa.
Hän kertoi julkaisevansa demon.
"Haluaisitko kuulla sen?"
"En."
En sanonut niin.
Sanoin: "Minulla ei ole kuulokkeita. Sori, jätkä."
Hän sanoi: "Voin vetää livenä, jos haluat."
Just.
Joten kolmen minuutin ajan seisoin -
ja toivoin, että hän saisi astmakohtauksen.
Miten beatboxingin tahtiin voi jammailla?
Seisoin siinä… "Minun täytyy huojua vähän. Minä huojun vähän."
Huojuin vähän. Sitten mietin: "Nostan käden ylös." Nostin käden.
Mietin: "Olen liian hiljaa."
En osannut biittiä, mutta aloin hokea "Jeah."
"Ahaah."
"Skrrt." Niin, te tiedätte.
En koskaan ole kokenut olevani niin valkoihoinen.
En ole ennen jammaillut beatboxin tahtiin.
Se on kuin katsoisi ratsastusta.
Mitä pitäisi sanoa? "Kiva hyppy."
Se oli kuin aseeton panttivankitilanne.
Olin kuin kobra nousemassa ämpäristä. Oikeasti.
Ymmärrättekö? Sinulla on poika.
Eräänä päivänä hän sanoo:
"Äiti, haluan syntymäpäivänäni ilmavalmentajan."
"Tiedätkös mitä, David?"
"Saat ilmakiväärin, voit ampua itseäsi päähän."
Mutta me panimme.
Joten… No niin.
Ovatko nämä verhot punaiset? Aivan…
Minun on vaikea katsoa teihin.
Minua vähän hävettää.
Mutta se meni hyvin. Hän seurasi minua kotiin asti, se oli kiva.
Menimme sisään ja lukitsin oven.
Sanoin: "Et lähde minnekään."
"Voit beatboxata minut vaikka kuoliaaksi."
Aioimme harrastaa seksiä, joten siinä oli esileikkiä…
Siinä piti imeä munaa.
Mainittakoon nyt, että on asioita, joista pidän enemmänkin,
mutta olen vain ihminen.
Joten menin polvilleni…
En katso ketään nyt silmiin. En katso.
Menin polvilleni ja aloin valmistautua -
oksentamiseen ja siihen, etten voi hengittää,
että saisin kaularangan piiskavamman.
Olin varautunut kaikkeen.
Joten istuin alas ja…
"Ryhdyin hommiin" ei kuulosta oikealta.
Pistin bileet pystyyn. Se on parempi. Minä pistin bileet pystyyn.
Hetken kuluttua tunsin käden…
Minun…
Aivan… minun -
pääni päällä…
Ja käsi alkaa vaivata.
Minä teen näin ja hän näin. Se oli kuin tornado.
"Mitä helvettiä tapahtuu?"
En kehdannut sanoa: "Kunnioita minun kehoani!"
Mietin: "Meillä on niin mukavaa."
Joten se vain jatkuu. Hetken päästä sain rytmistä kiinni.
Soittakaa "La Macarena". Menoksi!
Mutta minua alkoi pyörryttää. Mietin: "Minne oikein olen päätynyt?"
"Ovatko he vanhempani?" Mietin sellaista…
Hetken päästä mietin: "Minun täytyy ymmärtää, mitä tässä tapahtuu."
Tajusin, että istuin siinä suu täynnä…
Siis saamassa päähierontaa.
Tämä ei ole vittu mikään spa.
Jos olisin runkannut häntä oikealla kädelä,
vasen käsi olisi saanut hieronnan.
Ja 69-asennossa… "Saisinko jalkahieronnan, kiitos."
Tämä jätti minuun pysyvän jäljen.
Nyt kun kampaaja alkaa pestä hiuksiani…
Myöhemmin sain tietää, että minulla on joko klamydia tai virtsatietulehdus.
Selvisi, että minulla oli molemmat.
Tilasin klamydiatestin, koska en suostu menemään gynekologille.
En voi katsoa häntä silmiin ja kertoa, että olen juhlinut. En suostu.
Tilasin siis klamydiatestin ja sain sen valkoisessa kirjekuoressa.
Yksi klamydiatesti ja yksi kondomi.
Ei mitään kirjettä.
Aika vahva viesti.
"Tässä, pikku horo." Se on todella…
Mutta koska olen tyhmä, läikytin testiputken sisällön.
En voinut tehdä testiä. Tilasin uuden.
Taas sama juttu: valkoinen kuori, klamydiatesti ja kolme kondomia.
Miettikää, miten he ovat puhuneet. Oikeasti.
Ensi kerralla saan dildon.
Mukana tulee kirje: "Lakkaa jakamasta."
Kuin myisi joululehtiä. Mitä paremmin myy, sen parempia ovat palkkiot.
Ensi kerralla saan Satisfy Pron. Se on hienoa.
Ajoitus ei ollut hyvä.
En toki tiedä onko koskaan hyvä hetki saada klamydiaa,
mutta olin juuri lähdössä Costa Ricalle -
oppimaan surffausta.
Oli ollut työkiireitä, olin todella väsynyt.
Minun piti löytää rauha, löytää itseni ja niin edelleen.
Kestää 34 tuntia matkustaa Costa Ricalle.
Rauha oli tiessään jo Lontoon kohdalla.
Kun saavun perille, tytöillä on shortsit ja topit.
He syövät mysliä välipalaksi.
"Hienoa. Minulla on kaksi minuuttia aikaa laihduttaa 40 kg. Tästä tulee ihanaa."
He kysyvät aluksi: "Oletko surffannut ennen?"
"Mitä hittoa luulet? Näytän keilaajalta."
Ensimmäisenä päivänä heräämme 5.30 joogaamaan.
Minulle jooga on nukkumista,
kynttilän sytyttämistä ja mangoilla jonglöörausta.
Piti ottaa alaspäin katsovan koiran asento, peppu kohti taivasta,
45 minuutin ajaksi, ja hengittää.
Voin kertoa että haukoin ilmaa.
Siihen kuului surffitakuu.
"100 % takuu, että opit surffaamaan."
Se luki nettisivuilla.
"100 % takuu, että opit surffaamaan."
Se muutettiin ja on nyt 99 %.
Surffaajat ovat kamalimpia tapaamiani ihmisiä.
He heräävät aamulla ja… "Tänään ratsastin vihreillä aalloilla."
"Ja minä napsin ekstaasia. Pää kiinni."
Se oli kamalaa.
Menin sinne löytämään itseni. Minulla ei ollut hajuakaan, missä olin.
Kun pääsin kotiin, mietin: "Mitä nyt teen? Luen horoskooppeja?"
Lukeeko kukaan teistä horoskooppeja? Taputtakaa käsiänne yhteen.
Kyllä. 3000 vähä-älyistä.
Kiitos kun tulitte.
Minäkin luen horoskooppeja.
Olen yksi teistä, vaikka en tiedä, haluatteko olla samaa joukkoa.
Rakastan horoskooppeja. Rakastan ajatusta siitä, että jotain hyvää tapahtuu.
Joku sai juuri potkut töistä.
Rakastan horoskooppeja, mutta en silloin, kun niissä puhutaan planeetoista.
En välitä. Haluan tietää ensinnäkin, onko joku ihastunut minuun?
Tuleeko minusta rikas?
Löytävätkö todelliset vanhempani minua?
Vain sen haluan tietää.
Kävin ennustajalla muutama kuukausi sitten.
Kävin siellä, ja hän kertoi minulle…
"Voin nähdä… sinut istumassa talossa… yksin."
"Okei. Hienoa.
Maksoin tunnista. Tästä tulee kivaa."
"Ei, ei. Tulet pitämään tästä."
"Minulla ei taida olla vaihtoehtoa?"
Sitten tuli se hauska osuus, jossa kysyin kyllä- ja ei-kysymyksiä.
Hän pystyi puhumaan enkeleille, tai jotain sellaista hän väitti.
Kuinka helppoa.
Sinne kai voi soittaa Wi-Fi:lla, mutta juu.
"Kysy kyllä- tai ei-kysymys ja minä vastaan."
Otin sen vakavasti. "Kysyn vain kysymyksiä, joihin haluan vastauksen."
Kysyin siis: "Tuleeko minusta koskaan poliisia?"
Hän kaivoi tarot-kortit esiin. "Pelaammeko nyt Unoa vai?"
Hän sanoi: "Levitän kortit nyt pöydälle."
"Jos kortteja on 13, se tarkoittaa ei."
"Alle 13 tarkoittaa kyllä."
"Okei, miten vaan. Anna palaa, hoida homma."
Hän levittää kortit. "Hmm."
"Niin. Tässä on 13 korttia -"
"joten siis ei."
"Näin kun laskit niitä! En ole tyhmä!"
Hän sanoo minulle: "Tapailet vääriä miehiä."
"Kiitos, tiedän! Tapailin jätkää, joka asui asuntovaunussa…"
Totta se on. Tapailin jätkää, joka asui asuntovaunussa.
Se oli silloin kun muutin kotikaupunkiini Västeråsiin.
Olin baarissa. Hän tuli luokseni ja sanoi:
"Mennäänkö meille?"
Mietin: "Tuota kysymystä ei tule kahdesti illassa."
"Nyt siis sanon kyllä elämälle."
Nousemme bussiin.
Numero 309 kohti Höganäsia, en ole kuullutkaan moisesta.
Matka kestää 20 minuuttia, 30 minuuttia…
Jos kutsuu jonkun luokseen, täytyy asua kaupungissa.
Et voi olettaa, että ylitän rajan. En suostu.
Olemme bussissa. 45 minuutin kuluttua olemme pimeällä hiekkatiellä.
Hän sanoo: "Me jäämme tässä."
"Oletko varma?"
"Kyllä. Nouse ylös."
"Kiva. Minut kidnapataan taas. Ihanaa."
Rakastan sinua! -Kiitos.
Se on luultavasti hän.
Kiva, kun tulit.
Joten nousemme bussista. Tajuan, että ei kannata -
edes yrittää juosta pakoon.
Tiedättekö, miten nopeasti juoksen?
Nopeimmillani hölkkään. Oikeasti.
On pilkkopimeää. Emme näe mitään.
Hän kaivaa taskulampun esiin takkinsa taskusta.
Hän toi baariin taskulampun!
Se jos mikä on huono merkki.
Olemme kuin kaksi sokeaa. "Mitä tapahtuu?"
Menemme asuntovaunualueelle.
Hän sanoo: "Asun tässä."
Okei…
"Olisit voinut mainita etukäteen."
Mutta jatkoimme tapailua, kumma kyllä.
Oli vaikea kertoa vanhemmilleni, missä hän asui.
Siinä oli jotain… "En voi kertoa heille, en vielä."
Yhtenä iltana vanhempani kysyivät, mitä teen.
"Menen Felixille."
"Felix, hän asuu maalla, vai mitä?"
"Tavallaan. Se on vähän kauempana."
"Haluatko kyydin?"
"En hitossa! Otan bussin Höganäsiin."
"Pärjään kyllä." "Onko hänellä omakotitalo vai…"
"No ei ihan omakotitalo… Siinä on vain yksi kerros."
"Ai yksikerroksinen talo?" "No ei ihan…"
"Rivitalo?"
"Talot ovat rivissä, se on totta."
"Asunto siis? Mitä…"
"Se on asunto pyörien päällä."
"Tapailet koditonta. Hyvää työtä. Onnea."
Jätkä oli varoitusmerkkejä täynnä. Hän rakasti myös ruusunmarjakeittoa.
Miksi ei vain erota siinä vaiheessa? Oikeasti.
Kerran olin menossa hänen luokseen ja hän kirjoitti:
"Johanna, voisitko -
tuoda ruusunmarjakeittoa?"
"Tietenkin jätkälle viedään keittoa!"
En yleensä käy ruokakaupoissa ellen tiedä tuotteiden sijaintia,
koska en löydä mitään.
Työntekijät tarkkailevat aina meitä, jotka haluamme vain shoppailla.
Varoitusaika oli lyhyt,
että en tiennyt, missä keitto on.
Ei hajuakaan. Onko se kylmää vai kuumaa?
Maitojen vai hyytelöjen kanssa?
Etsin kuin hullu, mutta en löydä. Okei, kysyn siis.
Minä kysyn.
Näen tytön, joka on töissä kaupassa.
Menen ja sanon hänelle: "No hei vain! "
En todellakaan sanonut. Miksi olisin?
Taisin sanoa… "Hei." "Moi."
Hän vastasi: "Hei."
Keskustelu ei ollut näin pitkä.
Kysyin: "Saanko kysyä kysymyksen?"
Hän vastasi: "Toki, kysy mitä tahansa."
"Halusin kysyä…"
"Missä on ruusunmarjakeitto? Ei tarvitse tulla mukaan!"
Ja hän… "Aivan! Haetaan ruusunmarjakeittoa!"
Walk of shame ruokakaupassa.
"Miksi teet tämän?" He haluavat viedä minut Narniaan.
Oletko tyhmä? Kerro vain, millä käytävällä keitto on! Ihme rehentelyä.
Vihaan myös alkokaupassa käyntiä.
Kamalaa. Haluan vain viinan tulevan luokseni. Sitä minä haluan.
Olin menossa illalliselle luultavasti sen hiton vaunujätkän kanssa.
Ja kun on 20-vuotias,
täytyy viedä kukkia tai viiniä tai jotain.
En tiedä viinistä mitään, mutta ostetaan sitä nyt sitten.
Menen viinihyllylle. Katson punaviinejä, tarkistan etiketit,
ja sen, mikä pullo on halvin. Sen minä katson.
Katselen pulloa ja nainen tulee siihen.
Hän sanoo: "Minä juuri katselin tuota viiniä."
"Ai?"
"Tiedätkö, sopiiko se hyvin lihan kanssa?"
Ei hajuakaan. Minä juon Red Bullia ja vodkaa viikonloppuisin.
Kuin Penny Parnevik kysyisi vanhemmiltaan, mitä ehkäisy on.
Hänellä on 15 miljoonaa sisarusta.
Olin sinkku aika pitkään.
Nyt olen ihme kyllä onneksi löytänyt itselleni miehen.
Kiitos.
Hän jättää minut pian, mutta okei.
Pysyn kannassani.
Olin sinkku pitkän aikaa.
Olen huono deittailussa. Onko teillä Tinderiä?
Ei kovin monella kymmenestä tuhannesta.
Jos selviää myöhemmin, että teillä on Tinder, tapan jokaisen.
Aion nyt kertoa jotain, minkä myöntäminen tuntuu pahalta.
Minulla oli Tinder Gold.
Halveksivaa naurua. Kuulin sen.
Tinder Goldilla näkee, kuka sinusta on tykännyt,
ja antaa valita. Ja sillä pääsee ulkomaille.
Sovelluksessa, ei seuralaisen kanssa.
Tinder Gold maksaa 200 kruunua kuussa.
Enemmän kuin sähkö.
Unicefin mukaan olisin voinut pelastaa kolme lasta kuukaudessa.
Se ei ole minun juttuni.
Hankin Tinder Goldin, koska sillä voi säästää paljon aikaa.
Niin, säästin aikaa selaamalla Tinderiä Australiassa.
Mutta kun aloin tapailla nykyistä poikaystävääni, olin hullu.
Minusta tulee tapaillessa aivan hullu.
Jos hän ei vastannut kymmeneen minuuttiin…
Menin sekaisin.
Aivan sekaisin. Saatoin olla kaverin kanssa ja…
"Okei."
"Okei!"
"Selvä sitten!"
"Se on ohi. Siihen se loppui. Eipä mitään."
Ja kaverini totesi: "Here we fucking go again."
Ja hän sanoi: "Johanna, oletteko puhuneet tänään vai…"
Vastasin: "Kyllä, olemme puhuneet."
"Te siis puhutte?" "Emme. Puhuimme aiemmin, mutta emme enää."
"Jos olette jutelleet tänään, saatat tietää, mitä hän tekee."
"Niin."
"Hän on vittu hautajaisissa."
"Hän on vittu hautajaisissa. Felicia otti ja kuoli."
"Hän vei sinne kukkia."
"Ostaako hän minulle kukkia? Ei. Mutta Felicialle kyllä."
"He varmaan nussivat.
He nussivat arkussa. Tiedän sen."
Ja ystäväni…
"Tietäisit kyllä, jos hän nussisi ruumiita."
"Ei sitä tiedä."
"Minä nussisin Mickeä elävänä tai kuolleena. Sama se minulle."
Kiitos, olette niin mukavia.
Ennen kuin tapasin poikaystäväni -
mietin, millaista on harrastaa seksiä astmaatikon kanssa.
Heillä on astma siihen asti, että harrastetaan seksiä.
Koskaan ei kuule: "Minulla on astma,
joten minulla on inhalaattori mukana."
Ei sitä koskaan kuule.
En tiennyt, että poikaystävälläni on astma,
mutta kun harrastaa seksiä jonkun ihanan kanssa,
haluaa sen olevan hyvää.
Panostin kunnolla. Sheivasin koko kropan.
Kosteusvoidetta. Söin ananasta viikkoja.
Juoksin apteekkiin ja löysin… No siis en juossut.
Enemmänkin kävelin ja löysin jotain pilludödöä.
No, sen nimi oli instiimisuihke.
Ostin muutaman pullon.
Käytin ensimmäisen. "Ei, otan toisenkin.
Sama se." Otin kolmannen.
Mutta en tiennyt, että astmaatikoilla…
On vaikeuksia tuoksujen kanssa -
ja parfyymien.
Hän siis…
Meni tuonne alas,
ja tunsin, miten hän alkoi täristä.
Se oli upeinta, mitä olen koskaan eläessäni tuntenut.
Tiedättekö paineilmavibraattorit? Mietin: "Hän on käynyt kurssilla."
"Hän on oppinut tekemään sen suullaan. Hieno homma minulle."
Annan hänen jatkaa kunnes hän alkaa yskiä.
Se oli myös hyvin miellyttävää minulle.
Jos ette ennen ole yskineet tyttönne pilluun, tehkää se.
Korona on paras asia, mitä minulle tapahtui.
Ensimmäisen aallon aikaan olin heti valppaana.
Jos joku yski bussissa, totesin: "Sinä lähdet minun mukaani."
Anders Tegnell: "Ottakaa rokotukset."
"Vitun naisvihaaja."
Luulen myös, että olen hetero, koska minulla on fobia. Trypofobia.
Se on reikien pelko.
Vihaan reikiä.
Kuin niistä tulisi ulos jotain.
Esimerkiksi se TikTok-poliisi.
Luulen, että jos menisin tytön jalkojen väliin niin sanoisin "Ei!"
Hän uhkaisi minua pillullaan.
"Jos roskia ei vie ulos, tiedät mitä käy."
Vihaan reikiä. Kaikenlaisia reikiä.
Tulin kotiin ja kerroin äidilleni ja siskolleni.
Se oli vakava keskustelu. "Istukaa, kerron teille jotain."
He olivat huolissaan. Sanoin: "Okei, no niin…"
"Minulla on trypofobia.
Ja se on minulle hyvin vaikeaa."
Siskoni sanoi: "Johanna.
Minulla myös on trypofobia.
Se taitaa kulkea suvussa."
"No minä olen Portugalista, joten en tiedä siitä."
Kiitos! Kiitos, Avicii Arena. Kiitos, kun tulitte!
Olette ihania!
Kiitos!
Tekstitys: Sanni Heininen