Downloaded from YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏שלום!
‏היי! וואו!
‏תודה. אתם כל כך נחמדים.
‏שיט, כמה אתם.
‏לעזאזל!
‏לא ממש חיכינו לזה.
‏נאלצנו לדחות כמה פעמים.
‏זה גם לא האולם הכי קטן.
‏לעזאזל, כיף להיות פה. ‏אני בסיבוב הופעות בסתיו הזה.
‏הייתי במקומות כמו פאלון,
‏קריסטיאנסטאד,
‏בורוס.
‏אני ובורוס לא החברים הכי טובים, אפשר לומר.
‏אז כיף לחזור שוב לסטוקהולם, להיכל אוויצ'י!
‏וואו.
‏אז נאלצנו לדחות את המופע הזה כמה פעמים
‏בגלל המגפה המתמשכת.
‏נכון שזה היה נהדר?
‏אני לא אדבר על המגפה, ‏אבל רוב הדברים היו מושבתים.
‏המסעדות היו סגורות, ‏מועדוני הסטנדאפ היו סגורים.
‏אז הרוב היה סגור חוץ מספיי בר…
‏שהשאירו פתח קטן…
‏ורצתי אליו, כמו שאומרים, בפול גז.
‏שיכורה מהתחת, ‏עמדתי שם עם דלי שמפניה על הראש…
‏ומישהו צילם.
‏- תזיינו אותנו חזק! -
‏זה צולם והופץ בתקשורת.
‏נהייתי הפנים של הבליינות במגפה.
‏אני היחידה שחטפה על זה. אף אחד אחר לא חטף.
‏הסוכן שלי התקשר אליי, ‏"אל תזכירי את זה בפודקאסט."
‏אז הזכרתי את זה בפודקאסט.
‏מכירים את מסיבת העיתונאים המפורסמת ‏של סטפן לוון?
‏מסיבת העיתונאים של "די לבליינות"?
‏היא עליי.
‏תגיד את השם שלי, סטפן, ברצינות.
‏לא ככה את רוצה שראש הממשלה שלך יראה אותך.
‏את רוצה שיראה אותך זוכה ‏בפרס השלום של האו"ם או משהו כזה.
‏לא, הוא רואה אותי מזלזלת ‏בכל כללי הזהירות באמצע מגפה.
‏אז התחביב היחיד שלי, לבלות במסיבות, הלך.
‏לא ידעתי מה לעשות.
‏אז הייתי צריכה תחביב חדש? ‏מה עושים? מה עכשיו?
‏אנשים אימצו תחביבים חדשים בתקופת המגפה.
‏אנשים התחילו לשחק פאדל ‏ולהביא ילדים ודברים כאלה.
‏חשבתי, "מה לעזאזל כדאי לי לעשות עכשיו?"
‏בסופו של דבר עמדתי על במה
‏בתחפושת של דרקון.
‏לא מגיעות לי מחיאות כפיים, אני חייבת לומר.
‏לאלה מכם שלא יודעים על מה אני מדברת,
‏אני מקווה שיש כאלה…
‏הייתי בעונה הראשונה של "הזמר במסכה".
‏ואו, תודה.
‏בהחלט הדבר הכי גרוע שעשיתי בחיים שלי.
‏בכלל לא הסכמתי לעשות את זה.
‏פגשתי את הבמאית לא מזמן. ‏היא אמרה, "אני לא זוכרת שאמרת כן."
‏"לא!
‏כי לא אמרתי! פתאום הייתי שם."
‏זה הדבר הכי גרוע שעשיתי.
‏אבל אף פעם לא הרגשתי רזה ‏כמו כשאנשים חשבו שאני אניה פרשון.
‏"גדול!" הסתכלתי במראה…
‏זאת אומרת, "טוב! רזיתי קצת."
‏לחשוב שאני אניה פרשון
‏זה כמו לחשוב שליף ג' ו' פרשון ‏בחיים לא יהיה עייף.
‏זה בחיים לא יקרה.
‏אניה המסכנה.
‏היא קיבלה תגובה באינסטגרם,
‏"וואו, את הדרקון בזמר במסכה."
‏זה פיל נפיל על הבמה.
‏לחשוב שאני אניה פרשון…
‏אני רצינית. זה כמו להגיד ‏שהיתרון הגדול שלך זה טוב לב.
‏היא מרגישה זוועה לגבי זה.
‏זה היה איום ונורא. הדבר הכי גרוע שיש.
‏אבל אני חושבת שעשיתי את זה ‏כי היה לי קצת משבר זהות.
‏אגיד לכם למה. אני חושבת שנחטפתי.
‏תגובה מוזרה.
‏נראה לי שהוריי חטפו אותי. אגיד לכם למה.
‏לפני כמה שנים חברה שלי ‏קיבלה מרשם לתרופה חדשה,
‏והיא רצתה לבדוק את התיק הרפואי שלה.
‏הייתי בבית חולים כילדה. ‏אני אלרגית לכל מיני דברים ולוקחת תרופות.
‏העניין הוא שאני יודעת ‏שכתובים עליי דברים בתיק הרפואי.
‏אני יודעת. אז חשבתי להסתכל, ‏סתם בשביל הכיף.
‏התחברתי לפלטפורמת הבריאות המקוונת. ‏לא היה שם כלום.
‏אף רישום. מייד התחלתי לחשוד.
‏התקשרתי לאימא שלי. ‏אני אראה למכשפה הזקנה הזאת מה זה, חשבתי.
‏אז התקשרתי אליה, "היי, מותק, מה שלומך?"
‏אמרתי, "שלום…
‏אנט.
‏אני מקווה שהכול בסדר אצלך.
‏רק שאלה אחת קטנה…
‏התיק הרפואי שלי. בואי נדבר עליו איפה הוא?"
‏אימא שלי עובדת בתחום הבריאות,
‏אז היא אמרה, ‏"את צריכה לבקש את התיק הרפואי."
‏אז האמנתי לה. התקשרתי לקו הייעוץ הבריאותי,
‏דיברתי עם אישה ממש נחמדה, בירגיטה.
‏היה בינינו קליק מיידי. זה היה מדהים.
‏בסופו של דבר אמרתי, "היי, בירגיטה,
‏את לא חושבת שאני צריכה לקבל את התיק הזה?"
‏היא אמרה, "בטח שאת צריכה ‏לקבל את התיק הרפואי שלך."
‏אז נתתי לה את מספר הזהות שלי,
‏אבל פתאום נהיה שקט.
‏אמרתי, "הלו? בירגיטה? את עדיין שם?"
‏ואז היא אמרה לי, "יוהאנה, אני מצטערת, ‏אבל אין לך תיק רפואי."
‏"בחייך, בירגיטה היקרה…
‏תתקשרי ללנה בביה"ח בווסטרוס. ‏הייתי בבית החולים, אני בטוחה."
‏היא אמרה, "אני מצטערת. אין לי מה לעשות."
‏היא ניתקה.
‏אז התחלתי לעבוד בשביל שירות הביטחון.
‏התחלתי חקירה.
‏התחלתי להתקשר לחברים ולבני משפחה. ‏התקשרתי לסבתא שלי.
‏"את לא זוכרת שהייתי בבית החולים?"
‏היא אמרה, "לא, יוהאנה, ‏אף פעם לא היית בבית חולים."
‏אני מצטערת, אבל הכלבה הקטנה הזאת
‏זוכרת שאחותי קיבלה חיסון לטטנוס,
‏אבל כשאני בבית החולים לשלושה ימים ‏היא חוטפת אלצהיימר.
‏התקשרתי לאבא שלי, ‏"אתה זוכר שהייתי בבית החולים, נכון?"
‏"יוהאנה, חלמת על זה. זה לא קרה."
‏"זה קרה. נתת לי ממתק.
‏אני מקווה שזה אתה, ‏אחרת זה היה איזה זקן מזדיין אחר."
‏פתאום קיבלתי הודעה מהדוד שלי, ‏"תפסיקי לחטט בזה, יוהאנה."
‏אני די בטוחה שאמשיך לחטט, רק שתדעו.
‏העניין הוא שהייתי בבית חולים כל החיים שלי.
‏לא, ברור שלא כל החיים שלי, אבל הרבה פעמים.
‏אני בבית החולים עכשיו, ‏אני צריכה לחזור אחרי המופע.
‏יש לי אינפוזיה מאחורי הקלעים.
‏הייתי בבית חולים הרבה פעמים.
‏אני אלרגית לעגבניות כל החיים שלי,
‏אבל אף אחד לא רצה לדבר על זה בבית. אף פעם.
‏הייתי שואלת את ההורים שלי, ‏"מתי נהייתי אלרגית לעגבניות?"
‏"תשמעי…"
‏פסיכוטי לגמרי.
‏אבל אני זוכרת שנסעתי לחופשה בפורטוגל.
‏אכלתי שם עגבניות.
‏עגבניות פורטוגליות גדולות, ‏מרק עגבניות, קטשופ…
‏אני זוכרת את זה כל כך טוב. ‏אבל אחרי הטיול הכול נהיה שחור.
‏בחזית העגבניות.
‏זאת אומרת…
‏שלפניכם…
‏עומדת…
‏מדלן מקאן.
‏אני מדלן מקאן!
‏אני חושבת שאני דומה לה.
‏עמדתי מול המראה ועשיתי את אותו פרצוף.
‏אוי ואבוי!
‏אוי!
‏זאת אני, לעזאזל!
‏אני אומרת את זה מהסתיו האחרון, ‏אבל המשטרה לא עצרה אותי.
‏אני רואה שמשהו אצלי לא בסדר.
‏משהו לא בסדר, אבל אני לא יודעת מה.
‏אני יודעת מה לא בסדר. ‏יש לי מראה, אל תדאגו.
‏אבל תמיד… הייתי ילדה מוזרה.
‏רציתי רק לגדל דג.
‏זה הדבר היחיד. זה יותר גרוע ממקלונאים.
‏מי רוצה את זה? ‏אבל היו לי שלושה דגים. הייתי מאושרת.
‏נתתי להם שמות והכול.
‏השווצתי בהם בבית הספר. אמרתי,
‏"יש לי דגים."
‏"ולנו יש כבוד עצמי. תתחפפי."
‏כשחזרתי הביתה מבית הספר, ‏שלושת הדגים שגידלתי היו על הרצפה.
‏הם קפצו מהאקווריום.
‏אבל ככה זה אימהות. כלומר, "אימא."
‏הלכנו וקנינו שלושה דגים חדשים. ‏"למי אכפת מהדגים האלה?"
‏הייתי מאושרת. השווצתי בבית הספר.
‏מישהו זרק עליי אבנים, אני לא זוכרת.
‏חזרתי הביתה מבית הספר.
‏שוב אותו הדבר. ‏שלושת הדגים החדשים שלי היו על הרצפה.
‏שישה דגים התאבדו.
‏ידוע שרוצחים ופסיכופתים
‏מתעללים בבעלי חיים בילדות
‏וגורמים להם לרצות למות.
‏אז עמדתי מחוץ לכלא הינסברג לנשים וצעקתי,
‏"תנו לי להיכנס!
‏אני אחת מכן!"
‏נראה לי שאני מארבוגה הרוצחת הבאה. ברצינות.
‏העניין הוא שחבר שלי קיבל דג ליום הולדת 18.
‏הוא לא היה מקובל.
‏הוא לא מסטוקהולם, ‏אז הוא נסע לבקר את הוריו.
‏הוא שאל אותי, "ג'והאנה, את יכולה בבקשה
‏לשמור על הדג שלי?"
‏הוא לא ידע על בעיות הדגים שלי.
‏הוא לא ידע. לא התכוונתי לספר לו.
‏אין מצב. ובאמת, זו לא משימה כל כך קשה.
‏"את צריכה רק להאכיל אותו. ‏את לא צריכה להיות שם."
‏"סמוך עליי, אני אהיה שם."
‏אז לקחתי חופשת מחלה לשבוע.
‏ישבתי שם ושמרתי על הדג. ‏ישבתי שם ודיברתי עם הדג.
‏"בבקשה אל תקפוץ…"
‏אבל הדג שרד. זה היה היום המאושר בחיי.
‏התקשרתי לאימא שלי.
‏תודה.
‏ואו!
‏קבעתם רף די נמוך למחיאות כפיים.
‏אתם לא נותנים לי הרבה קרדיט, מה?
‏התקשרתי לאימא שלי ואמרתי, "אימא, הדג שרד.
‏אולי הכול אצלי בסדר. הוא במצב מצוין."
‏אימא שלי אמרה לי, "כיף לשמוע,
‏אבל יש דבר אחד קטן שאני צריכה לספר לך."
‏אז אימא שלי אמרה לי,
‏"הדגים שלך… הם לא התאבדו.
‏זה היה החתול."
‏"אז חשבת שעדיף להגיד שהם התאבדו ‏מאשר להגיד שזה החתול.
‏את טיפשה?" אחרי זה ‏אני שונאת את כל החתולים.
‏"לא פלא שרצח פאלמה לא פוענח עם אנשים כמוך.
‏זה היה החתול המזוין."
‏אני מתחילה להישמע משוגעת.
‏בסוף אהיה מאחורי הסורגים או שאהיה שוטרת.
‏אלה האפשרויות שלי.
‏השמרנים רוצים עוד 3,000 שוטרים.
‏לא. אנחנו צריכים 3,000 שוטרים חדשים. ‏ישן מפני חדש תוציאו.
‏ראיתם את השוטרים שיש לנו?
‏יש לנו שוטרים שנמצאים בטיקטוק.
‏- משטרה -
‏האיש הזה מסתובב ברחובות שלנו חופשי.
‏כשראיתי את זה בפעם הראשונה, ‏חוויתי מוות קליני.
‏אבל חשבתי, "זה רק סרטון אחד. ‏שעמם לו בהפסקה."
‏לא, יש עוד.
‏תסתכלו על הפנים האלה.
‏מה יש לו?
‏אני מעדיפה ש"קפטן חצאית" יציל אותי ‏ולא האידיוט הזה.
‏תארו לעצמכם שאתם מתקשרים למשטרה ‏והבחור הזה מגיע.
‏"אני רק צריך ליצור טיקטוק קודם."
‏הוא יהרוג את הבחור עם "אהבה פראית".
‏אני אוהבת תוכניות פשע. ‏אני אוהבת את "בק". גם אתם?
‏טוב!
‏אני אוהבת את "בק". ראיתי את זה כילדה.
‏הייתי רואה את זה עם אבא שלי.
‏זה לא שהוא היה שם את זה כשהייתי בת שנתיים,
‏"בק, הילדה במחסן".
‏"יהיה נחמד להזדיין עם גונוואלד."
‏אני לא יודעת מה ההורים האמיתיים שלי ‏הראו לי, אבל…
‏כל החברים שלי ראו דיסני וכאלה. לא אני.
‏ראיתי את אריאל.
‏באמת.
‏ראיתי את אריאל, ‏אבל רק כי אהבתי את אורסולה כל כך.
‏הוא הדמות היחידה שמבינה שאריאל כלבה.
‏יש לה פוזה.
‏ואני אוהבת את מיקה פרסברנדט.
‏נכון.
‏הוא בעלי לעתיד. באמת.
‏אני יודעת את זה והוא יודע את זה.
‏אני לא מדברת על שום דבר אחר בריאיונות.
‏יש לו עכשיו זהות מוגנת, שזה חבל.
‏וגם כתובת, אז אני לא יכולה להגיע לשם.
‏אני אוהבת אותו מאז שהייתי ילדה.
‏אני זוכרת שפעם, בבית הספר, ‏היינו צריכים לצייר את מי שאנחנו מעריצים,
‏והחברים שלי לכיתה ציירו אנשים ‏כמו מרקוליו ומייקל ג'קסון.
‏אני ציירתי את מיקה פי.
‏בחיים שלי לא עשיתי דבר יסודי כל כך.
‏בחיים שלי לא הקפדתי כל כך. ‏ישבתי שם וציירתי בקפדנות.
‏המורה שלי הסתובבה, ‏הסתכלה על הציורים של כולם,
‏אי-טייפ וכדומה.
‏מי לעזאזל מצייר אי-טייפ?
‏אליל סביר.
‏המורה שלי ניגשה אליי ואמרה,
‏"יוהאנה,
‏מה זה?"
‏אני כזה…
‏"זה מיקה פי.
‏נכון שהוא נראה טוב בעירום?"
‏לא נורמלי לצייר את מיקה פרסברנדט ‏בעירום בכיתה בי"ת.
‏לא הייתי נורמלית.
‏הייתי נוראית בבית הספר. ‏הייתי גרועה יותר מהיפר-אדם.
‏לכולנו היה היפר-אדם בכיתה. לכולנו.
‏הייתי גרועה יותר ממנו. הבנתם?
‏חשבתי על כל המקצועות בבית הספר.
‏למשל כלכלת בית. מה זה צריך להיות? ברצינות.
‏אכלתם. זה כל מה שעשיתם. ‏הייתה לי מורה בשם ליסבת.
‏היו לה כפכפי בירקנשטוק, ‏היא השתמשה בספר בישול כאקססורי
‏והיא התרוצצה בין הכיתות.
‏ויכולת להתנהג כל כך גרוע בכלכלת בית ‏בלי שינזפו בך.
‏הייתי שורפת את הלחמניות. ‏ליסבת הייתה אומרת,
‏בפעם הבאה תאפי אותן עשר דקות ולא רבע שעה.
‏"אוקיי."
‏הייתי שוברת את התנור. ליסבת הייתה אומרת,
‏"תצטרכי לקרוא לטכנאי."
‏הייתי שורפת את כל הכיתה.
‏ליסבת הייתה מתלהבת כשהכבאים הגיעו.
‏יכולת להתנהג גרוע בלי שינזפו בך.
‏אבל אם שטפת כלים עם מים זורמים…
‏היית חוטפת על הראש!
‏היו מזמינים את שירותי הרווחה ‏והיית מעבירה את חג המולד מחוץ לבית.
‏ואני חושבת שבגלל שהייתי כזאת ילדה מוזרה,
‏במידה מסוימת, אני שונאת ילדים.
‏אני שונאת ילדים. נקודה.
‏בין היתר כי הייתי ילדה מוזרה, ‏אבל גם בגלל מופע הסטנדאפ הראשון שלי.
‏מופע הסטנדאפ הראשון שלי ‏היה לארגון אלרגים צעירים.
‏זו התאבדות חברתית, בוודאות.
‏הם ערכו כנס
‏ושאלו את חבר שלי אם הוא יכול לעשות סטנדאפ.
‏"אנחנו עורכים כנס, מגיל 18 עד 35.
‏נשמח אם מישהו יעשה סטנדאפ.
‏שאלו אותו אם הוא יכול ‏לעשות 40 דקות סטנדאפ.
‏הוא אמר, "לא, אף פעם לא עשיתי את זה,
‏אבל חברה שלי תשמח לנסות. ‏אולי כל אחד יוכל לעשות 20 דקות."
‏אז הסכמתי לזה. אני אוסיף שזה היה באורברו.
‏חתיכת חור.
‏כתבתי 20 דקות של חומר
‏על כמה שאני שונאת אנשים אלרגיים.
‏הגענו לשם. ‏הייתי ממש מרוצה מההופעה הראשונה שלי.
‏כשנכנסתי ראיתי 30 זוגות נעליים ‏במידה של ילדים בני 10.
‏ראיתי אותם וחשבתי, "מה לעזאזל קורה פה?"
‏חבר בדיוק הופיע בקדם אירוויזיון של שוודיה
‏וראיתי את כל הילדים בני העשר רצים אלינו,
‏"זוזי, שמנה!" "מה לעזאזל קורה פה?"
‏נכנסתי לפאניקה כי רימו אותי.
‏היינו במחנה לילדים שאין להם חברים.
‏ילדים שאומרים, "גם את אלרגית לפרחים?" ‏זה המצב שלנו.
‏חשבתי לעצמי, "כתבתי 20 דקות ‏על כמה שאני שונאת את הילדים האלה.
‏אני לא יכולה להגיד את זה. ‏אני פשוט לא יכולה."
‏אבל עשיתי את זה בכל מקרה.
‏אז עליתי לבמה.
‏דבר ראשון שאמרתי, ‏שמי שאלרגי לבוטנים צריך למות.
‏פליקס בשורה הראשונה התחיל לבכות.
‏ואז אמרתי, "אתם יודעים שאתם מוצצים זין…"
‏לא!
‏הם לא יודעים, יוהאנה! ‏הם בני עשר! את טיפשה?
‏חוץ מזה, היינו צריכים להישאר שם עד הבוקר.
‏תארו לעצמכם את האווירה בארוחת הבוקר. ‏היא לא הייתה הכי טובה.
‏אז אני לא מתה על ילדים. תתבעו אותי.
‏וזה לא כיף, כי לאחותי יש שתי ילדות.
‏חשבתי שאחת הספיקה,
‏אבל היא החליטה להשריץ עוד אחת.
‏מצד שני, אני אוהבת את הילדה החדשה יותר.
‏היא בת חצי שנה. היא לא מדברת. זה נהדר.
‏השנייה בת ארבע. ‏היא לא קולטת אירוניה… בכלל.
‏אנחנו פשוט עומדות ומסתכלות זו על זו.
‏"זוזי."
‏אחותי הייתה מטורפת בתקופת ההיריון.
‏היא בלעה את כל המיתוסים על היריון.
‏היא הייתה באה אליי ואומרת, ‏"ג'והאנה, תראי איך אני זוהרת בהיריון."
‏"כן, את מזיעה.
‏את נוטפת, זאת אומרת…"
‏"תסתכלי על השיער שלי, ‏הוא כל כך ארוך וסמיך ומבריק."
‏"הוא שמנוני, אמלי.
‏לא התקלחת תשעה חודשים. מה את אומרת?"
‏"תראי, השדיים שלי כל כך גדולים."
‏"את נראית כמו פרה חולבת."
‏אבל עכשיו היא רוצה להציל את העולם. ‏היא רוצה להיות גרטה החדשה.
‏לכולנו יש חלומות ומטרות, ‏אבל חייב להיות איזה גבול.
‏היא התחילה לדבר על הרשמה לתרומת איברים.
‏אתם רשומים כתורמים? תמחאו כפיים.
‏יש פה כמה.
‏אני רואה שאתם מפנים את המבט. ‏אני באה אליכם.
‏בת כמה את? ‏-עשרים ושלוש.
‏כמה זמן את רשומה כתורמת איברים?
‏שלוש שנים. למה נרשמת?
‏את לא יודעת?
‏מושלם.
‏מה אמרת?
‏"אמורים להירשם."
‏ככה את מחליטה כל דבר? "אמורים"?
‏זו החלטה די גדולה, ‏לתת לאנשים לפתוח לך את הבטן.
‏גם נחטפת? כאילו יש לנו…
‏אנחנו דומות.
‏זה בעיקר בשביל המצפון?
‏אז למה עוד נרשמת?
‏הקרן העולמית לשימור חיות הבר? ‏את תורמת כסף בכל חודש?
‏לא, את לא. אני רואה עלייך.
‏אולי לביאנקה אינרוסו.
‏קאיה?
‏מדהים. תודה.
‏תודה! טוב להיות איתנו. ‏אני לא רשומה כתורמת איברים.
‏אגיד לכם למה אני לא רשומה כתורמת איברים.
‏ממחקרים עולה שהאדם שמקבל את האיבר שלכם,
‏עלול לרשת צרכים ורגשות מהתורם,
‏ואני מסרבת לחשוף מישהו ‏לאיברים שלי. ברצינות.
‏תארו לעצמכם שתקבלו את הכבד שלי.
‏נדפקתם מההתחלה.
‏קחו כבד של מישהו אחר, של יוקיבוי.
‏יש לו כל אבחנה קיימת, ‏והוא מפיל את התינוק שלו במדרגות…
‏הוא לא יראה את המופע הערב. זה בסדר.
‏הוא רודף אחרי רוחות רפאים או משהו.
‏לא אחשוף אף אחד לאיברים שלי, ‏בין היתר כי יש לי מלא מחשבות מוזרות.
‏אף אחד אחר לא צריך לחשוב כמוני.
‏למשל, אתם אוהבים פירות ים? ‏-כן.
‏בטח. אני אוהבת פירות ים.
‏אבל אני חושבת שלאכול פירות ים ‏זה קצת כמו לעשות מין אנאלי.
‏הלו?
‏אני חושבת שיש מרחק די גדול מהרעיון לביצוע.
‏הרבה עבודה
‏בשביל מעט מאוד הנאה. זאת אומרת…
‏רק נשים מוחאות כפיים.
‏בדיוק!
‏אני עומדת לי בערב ופשוט…
‏"יש לי כוח הערב? זה שווה את זה?"
‏והידיים שלך כל כך מסריחות…
‏את רק רוצה מגבון לח. ‏מגבון לח בניחוח לימון.
‏אם היה לי מגבון לח בניחוח לימון, ‏הייתי מוכנה לעשות את זה.
‏עוד מחשבות שאין לאף אחד, ‏אחרת זו הייתה סכנה לחברה.
‏לאנשים יש מחשבות מדהימות, אבל לא לי.
‏העניין שקרוב ללבי הוא… הגזר…
‏שבתוך…
‏הגזר.
‏יש גזר בתוך הגזר,
‏והוא כל כך טעים! זה מטורף לגמרי.
‏נותנים ביס בגזר,
‏ויש גבעול קטנטן.
‏זה לא נורמלי.
‏זה כל כך מתוק. זה כמו ביצת הפתעה. ‏זה הרעיון הכי טוב.
‏הגזר שבתוך הגזר הוא קצת כמו גברים נימולים…
‏כי הוציאו את החלק הרע
‏אבל השאירו את החלק הטוב.
‏כשאת שוכבת עם גבר נימול, את לא צריכה…
‏לשלוף אותו, לנקות אותו, לסלק את הלכלוך…
‏את לא צריכה לעשות את זה. ‏זה הדבר הכי טוב שיש.
‏אני לא יכולה לתרום איברים. ‏נולדתי בשנות ה-90.
‏אני מבינה שיש פה עוד ילדי שנות ה-90.
‏נכון.
‏אנחנו ילדי שנות ה-90, אנחנו כל כך…
‏הכי גרועים בעולם.
‏אנחנו שנולדנו בשנות ה-90 אומרים, ‏"יש לי מרפסת צרפתית."
‏והם אומרים, "זה חלון גדול. תשתקו."
‏ילדי שנות ה-90 חושבים שמלאלה ‏זו אימא של סימבה. זה המצב.
‏ילדי שנות ה-90 נהיים משפיענים.
‏זה המצב.
‏יש משפיענים שקוראים לעצמם יזמים.
‏תחשבו על זה.
‏הם קוראים לעצמם יזמים ‏כשהם יוצרים כיסויים לטלפונים
‏עם "אידאל אוף סווידן".
‏על כל אחד יש שיש. ברצינות.
‏על מה אתם מעדיפים לקבל תשובה, ‏על רצח פאלמה או על כיסוי שיש?
‏לקרוא לעצמך יזם ‏כשאתה יוצר כיסויים לטלפונים
‏עם "אידאל אוף סווידן".
‏זה כמו להגיד שעובד עם פודורה ‏עובד עם ספינינג.
‏אנחנו כל כך חושבים את עצמנו.
‏ראיתי תוכנית שנקראת "קאטפיש".
‏היא עוסקת באנשים שהיו יחד ‏המון זמן בלי להיפגש.
‏היה בתוכנית ילד של שנות ה-90. ‏הייתה לו חברה במשך עשר שנים.
‏הם היו מאורסים אבל לא נפגשו.
‏שני בחורים באו לעזור לו ‏למצוא אותה ולהיפגש איתה.
‏הם שאלו אותו, "למה לא נפגשתם?"
‏הוא אמר, "לא, היא עסוקה מדי."
‏תגובה ספונטנית: במשך עשר שנים?
‏אני בטוחה שתוכלי למצוא חור קטן בלו"ז.
‏הם אמרו, "טוב, אבל דיברתם בטלפון?"
‏הוא אמר, "לא, אבל שמעתי את הקול שלה."
‏הם אמרו, "מה נסגר?"
‏בסוף הם אמרו, "תראה לנו מי זאת."
‏הוא אמר, "אתם לא תאמינו לי.
‏זאת קייטי פרי." "בטח."
‏הכי סביר שהוא יהיה עם קייטי פרי. לא.
‏אנחנו כל כך חושבים את עצמנו. אם אנחנו ‏לא משפיענים, אנחנו עושים דברים אחרים.
‏הכרתי בחור במסיבה,
‏ואיכשהו הוא התחיל לדבר על עצמו.
‏זה אף פעם לא קורה.
‏התחלנו לדבר על עבודה. ‏אמרתי, "אני קומיקאית."
‏הוא אמר, "זה מוזר."
‏אמרתי, "תודה."
‏אז שאלתי אותו מה הוא עושה.
‏הוא אמר, "אני עושה ביטבוקס."
‏"סליחה? לא התכוונתי לתחביב שלך. ‏במה אתה עובד?"
‏"זאת העבודה שלי."
‏"טוב, אתה מנגן בתופים עם הפה. ‏זה מה שאתה עושה."
‏הוא אמר לי שהוא נפגש ‏עם "מאמן אוויר" פעם בשבוע,
‏כי "נשימה חשובה בדרופ."
‏אף אחד לא שומע הבדל. ברצינות.
‏הוא רצה להיות הכי טוב בעולם.
‏יש רק שני אנשים שעושים את זה, ‏זה לא כזה קשה. לך על זה.
‏ואז הוא אמר לי שהוא מוציא דמו.
‏"את רוצה לשמוע אותו?"
‏"לא."
‏לא אמרתי את זה.
‏אמרתי, "אין לי אוזניות. מצטערת גבר."
‏ואז הוא אמר, ‏"אני יכול לבצע את זה עכשיו אם את רוצה."
‏בסדר.
‏אז במשך שלוש דקות עמדתי שם
‏וקיוויתי שיהיה לו התקף אסטמה.
‏איך רוקדים לצלילי ביטבוקס?
‏אמרתי שם, "אני אזיז קצת את הגוף."
‏הזזתי קצת את הגוף. ‏ואז חשבתי, "אני ארים יד." הרמתי יד.
‏חשבתי, "אני שקטה מדי."
‏אין לי חוש קצב, אבל אני חייבת ‏לעשות משהו." אז התחלתי, "כן."
‏כן, אתם יודעים.
‏בחיים שלי לא הרגשתי לבנה כל כך.
‏אף פעם לא רקדתי לצלילי ביטבוקס.
‏זה כמו לראות רכיבה על סוסים.
‏מה לעזאזל אמורים לעשות? ‏"קפיצה יפה." אל תשאלו אותי.
‏זה היה כמו משבר בני ערובה עם אקדח.
‏הרגשתי כמו קוברה שעולה מדלי. ברצינות.
‏אתם קולטים? יש לך בן.
‏יום אחד הוא בא הביתה ואמר,
‏"אימא, ליום ההולדת ‏אני רוצה רק מאמן אוויר."
‏"אתה יודע משהו, דוד?
‏אני אקנה לך רובה אוויר ‏כדי שתוכל לירות לעצמך בראש."
‏אבל שכבנו.
‏אז אתם יודעים… כן.
‏הייתם אומרים שהווילונות האלה אדומים? בסדר…
‏קשה לי להסתכל לכם בעיניים.
‏אני קצת מתביישת.
‏אבל זה הלך טוב. ‏הוא הלך אחריי עד הבית, שזה היה נחמד.
‏נכנסנו ונעלתי את הדלת.
‏אמרתי, "אתה לא הולך לשום מקום.
‏אתה יכול להרוג אותי מרוב ביטבוקס מצידי."
‏עמדנו לעשות סקס, אז יש משחק מקדים…
‏את אמורה למצוץ.
‏יש דברים שאני נהנית מהם יותר, רק שתדעו…
‏אבל אני רק בת אדם.
‏אז עשיתי את זה. ירדתי על הברכיים.
‏אני לא מוכנה להסתכל ‏לאף אחד בעיניים עכשיו, שתדעו.
‏אבל ירדתי על הברכיים והתחלתי להתכונן…
‏להקיא ולא להיות מסוגלת לנשום…
‏לקבל פציעת צליפת שוט.
‏הייתי מוכנה לכל מה שיקרה.
‏אז התיישבתי ו…
‏"ניגשתי לעבודה" לא נשמע טוב, אבל…
‏התחלתי את המסיבה. זה יותר טוב. ‏התחלתי את המסיבה.
‏אחרי כמה זמן הרגשתי פתאום יד…
‏על…
‏ועוד איך. ה…
‏ראש…
‏והיא התחילה לעסות.
‏אני עושה ככה והוא עושה ככה. ‏זה טורנדו מזדיין.
‏"מה לעזאזל קורה פה?!"
‏לא העזתי להגיד, "תכבד את הגוף שלי!"
‏חשבתי, "כל כך כיף לנו פה למטה."
‏זה פשוט המשיך. ‏אחרי כמה זמן נכנסתי לקצב.
‏תשמיע "מקרנה", קדימה!
‏אבל זה עשה לי סחרחורת. אמרתי, "לאן הגעתי?
‏אני עם הוריי האמיתיים?" ‏היו לי כל מיני מחשבות כאלה.
‏אחרי כמה זמן חשבתי, ‏"אני צריכה לדעת מה קורה שם למטה."
‏הבנתי שאני יושבת עם הפה מלא…
‏ומקבלת עיסוי בשיער.
‏אנחנו לא בספא מזוין.
‏אם הייתי עושה לו ביד ימין,
‏יד שמאל שלי הייתה מקבלת עיסוי.
‏ב-69… "אפשר לקבל עיסוי ברגל, בבקשה?"
‏זה צילק אותי לכל החיים.
‏אז עכשיו כשאני הולכת לספר ‏והוא מתחיל לחפוף לי את השיער…
‏אחר כך גיליתי שיש לי כלמידיה ‏או דלקת בדרכי השתן.
‏התברר שיש לי גם וגם.
‏הייתי צריכה להזמין בדיקת כלמידיה ‏כי אני מסרבת ללכת לגינקולוגית.
‏אני לא יכולה להסתכל לה בעיניים ‏ולהגיד לה שחגגתי. אני מסרבת.
‏אז הזמנתי בדיקת כלמידיה ‏וקיבלתי מעטפה לבנה ריקה.
‏בדיקת כלמידיה וקונדום.
‏אין פתק.
‏איזו הצהרה מחורבנת.
‏"בבקשה, זונה קטנה." זה ממש…
‏אבל מרוב טיפשות שפכתי את התוכן של המבחנה,
‏אז לא יכולתי לסיים את הבדיקה. ‏נאלצתי להזמין חדשה.
‏שוב אותו דבר, מעטפה לבנה ריקה, ‏בדיקת כלמידיה ושלושה קונדומים.
‏אתם יכולים לתאר לעצמכם ‏את השיחה ביניהם? ברצינות.
‏בפעם הבאה אקבל דילדו.
‏יהיה פתק, "תפסיקי להתפרפר."
‏זה כמו למכור מגזינים של חג המולד. ‏ככל שמוכרים יותר, כך הפרסים משתפרים.
‏בפעם הבאה אקבל "סטיספייר פרו." ‏זה יהיה נהדר.
‏העיתוי לא היה מדהים.
‏כמובן, אני לא יודעת ‏אם יש עיתוי מדהים לכלמידיה.
‏זה היה כל כך מעצבן ‏כי בערך כשנסעתי לקוסטה ריקה
‏כדי ללמוד לגלוש,
‏הייתי ממש עסוקה בעבודה, הייתי ממש עייפה.
‏הייתי צריכה למצוא את הרוגע, ‏למצוא את עצמי וכולי.
‏לוקח 34 שעות לטוס לקוסטה ריקה.
‏הרוגע כבר נעלם בלונדון.
‏כשהגעתי, הבנות לבשו מכנסיים קצרים וגופיות.
‏הן נשנשו מוזלי.
‏"מושלם. יש לי שתי דקות לרדת 40 קילו. ‏זה יהיה נפלא."
‏השאלה הראשונה היא, "גלשת בעבר?"
‏"מה לעזאזל נראה לך? ‏אני נראית כמו שחקנית באולינג. אתה טיפש?"
‏ביום הראשון התעוררנו ב-5:30 ליוגה.
‏יוגה בשבילי זה לישון,
‏להדליק נרות ולעשות ג'אגלינג של מנגו.
‏היינו צריכות לעמוד בתנוחת כלב כלפי מטה, ‏פלאנק עם הטוסיק באוויר,
‏במשך 45 דקות, ולנשום.
‏אני יכולה להגיד לכם שבקושי נשמתי.
‏הייתה התחייבות לגלישה.
‏"סיכוי של 100 אחוז שתלמדו לגלוש."
‏זה היה באתר והכול.
‏"סיכוי של 100 אחוז שתלמדו לגלוש."
‏הם נאלצו לשנות את זה ל-99 אחוז.
‏גולשים הם האנשים הכי גרועים שפגשתי.
‏הם קמים בבוקר, "היום יש גלים ירוקים."
‏"ואני לקחתי אקסטזי. תסתום."
‏זה היה נורא.
‏נסעתי לשם כדי למצוא את עצמי. ‏לא היה לי מושג איפה זה.
‏כשחזרתי הביתה, הייתי כזה, ‏"מה אעשה עכשיו? אקרא הורוסקופים?"
‏מישהו פה קורא הורוסקופים? תמחאו כפיים.
‏כן. 3,000 מטומטמים.
‏תודה שבאתם.
‏גם אני קוראת את ההורוסקופים.
‏אני איתכם, אם כי לא בטוחה ‏שאני רוצה להיות בקטגוריה שלי.
‏אני אוהבת הורוסקופים. אני אוהבת את הרעיון ‏שמשהו טוב יקרה בשלב מסוים.
‏מישהו בדיוק פוטר.
‏אני אוהבת הורוסקופים, ‏אבל לא כשמתעסקים בכוכבי לכת וכאלה.
‏לא אכפת לי. אני רוצה לדעת, ‏אחת, מישהו רוצה אותי?
‏שתיים, האם אני אתעשר?
‏שלוש, האם הוריי האמיתיים ימצאו אותי?
‏זה הדבר היחיד שאני באמת רוצה לדעת.
‏הלכתי למגדת עתידות לפני כמה חודשים.
‏הגעתי לשם, ‏והדבר הראשון שהיא אמרה לי, "תעצרי.
‏אני רואה אותך יושבת בבית לבד."
‏"טוב. נפלא.
‏שילמתי על שעה. זה יהיה כיף."
‏"לא. את תאהבי את זה."
‏"אני מניחה שאין לי ברירה, מה?"
‏ואז הגענו לחלק הכיפי, ‏שבו הייתי צריכה לשאול שאלות של כן ולא.
‏היא יכלה לדבר עם המלאכים ‏או מה שהיא לא אמרה.
‏כמה קל.
‏לא בטוח שאפשר לעשות למעלה ‏שיחת ויי-פיי, אבל אם היא מאמינה, בטח.
‏היא אמרה, "תשאלי שאלה של כן ולא ואענה."
‏לקחתי את זה ברצינות. "טוב, ‏אשאל שאלות שאני ממש רוצה תשובה עליהן."
‏אז אמרתי, "אהיה פעם שוטרת?"
‏היא הוציאה את קלפי הטארוט. ‏"עכשיו אנחנו משחקות אונו?"
‏היא אמרה, "אני אפרוס את הקלפים.
‏אם יש 13 קלפים, התשובה היא לא.
‏פחות מ-13 קלפים זה כן."
‏"טוב, שיהיה. תעשי מה שאת יודעת."
‏היא פרסה את הקלפים ואמרה…
‏כן. יש 13 קלפים…
‏אז זה אומר שלא."
‏"ראיתי אותך סופרת אותם! אני לא טיפשה!"
‏ואז היא אמרה לי, ‏"את יוצאת עם הגברים הלא נכונים."
‏"תודה, אני יודעת! ‏יצאתי עם בחור שגר בטריילר. באמת…"
‏זה נכון. יצאתי עם בחור שגר בטריילר.
‏זה קרה כשגרתי בווסטרוס, העיר שבה נולדתי.
‏יצאתי לבר. הוא ניגש אליי ואמר,
‏"רוצה לבוא אליי?"
‏חשבתי, "לא אשמע את השאלה הזאת שוב,
‏אז אני אומרת כן לחיים."
‏אז עלינו לאוטובוס,
‏קו 309 להוגנאס, לא שמעתי על המקום הזה.
‏נסענו 20 דקות, 30 דקות…
‏אם אתה מזמין מישהי אליך, ‏אתה צריך לגור בעיר.
‏אתה לא יכול לצפות ממני לחצות את הגבול. ‏אני מסרבת לעשות את זה.
‏אז היינו באוטובוס, ‏ואחרי 45 דקות הגענו לדרך עפר. היה חשוך.
‏הוא אמר, "אנחנו יורדים פה."
‏"אתה בטוח?"
‏"כן. תרדי."
‏"טוב, יופי. ‏אני עומדת להיחטף שוב. כמה נפלא."
‏אני אוהב אותך! ‏-תודה.
‏זה כנראה הוא.
‏תודה שבאת.
‏אז ירדנו מהאוטובוס. הבנתי שאין טעם,
‏אפילו ניסיתי לברוח ממנו.
‏אתם יודעים כמה מהר אני רצה?
‏ריצה קלה היא הקצב הכי מהיר שלי. ברצינות.
‏היה חושך מוחלט. לא ראו כלום.
‏הוא הוציא פנס מכיס המעיל.
‏הוא הביא פנס לבר!
‏זה כבר מדליק נורה אדומה.
‏היינו כמו שני עיוורים, "מה קורה פה?"
‏הגענו לחניון הטריילרים.
‏הוא אמר, "פה אני גר."
‏טוב…
‏"אולי יכולת להגיד את זה קודם."
‏אבל המשכנו לצאת, עד כמה שזה מוזר.
‏אבל היה קצת קשה ‏להגיד להורים שלי איפה הוא גר.
‏היה בזה משהו… ‏"אני לא יכולה לספר להם, עדיין לא."
‏לילה אחד ההורים שלי שאלו אותי מה אני עושה.
‏אמרתי, "אני הולכת לפליקס."
‏"פליקס, הוא גר בכפר, נכון?"
‏"בערך. קצת יותר רחוק."
‏"להקפיץ אותך?"
‏"אין מצב! אני אסע באוטובוס לכיוון הוגנאס.
‏אני בסדר." "הוא גר בווילה?"
‏"זו לא ממש וילה. יש רק קומה אחת."
‏"טוב, בית קטן?" "לא הייתי אומרת…"
‏"טוב, בית טורי?"
‏"בהחלט יש בתים בטור, אפשר לומר."
‏"אז זו דירה? בחייך, מה?"
‏"זו דירה על גלגלים, מה אני יכולה להגיד?"
‏"את יוצאת עם הומלס. כל הכבוד. ברכותיי."
‏לבחור הזה היו כל כך הרבה נורות אדומות. ‏הוא גם אהב מרק ורד הבר.
‏למה לא להיפרד בשלב הזה? ברצינות.
‏ערב אחד הלכתי אליו והוא כתב לי,
‏"יוהאנה, את יכולה בבקשה…
‏לקנות לי מרק ורד הבר בדרך?"
‏"ברור שהגבר שלי יקבל מרק ורד הבר!"
‏אני הולכת לחנויות מזון ‏רק אם אני יודעת איפה הדברים נמצאים,
‏כי אני לא מוצאת דברים.
‏האנשים שעובדים שם ממש מתרכזים בנו, ‏אלה שרק רוצים לקנות,
‏אבל זו הייתה התראה כ"כ קצרה
‏שנכנסתי ולא ידעתי איפה המרק.
‏אין לי מושג. הוא חם או קר?
‏יש בו חלב או ג'לי?
‏חיפשתי בטירוף אבל לא מצאתי. ‏טוב, אצטרך לשאול.
‏אני צריכה רק לשאול.
‏ראיתי בחורה שעובדת בחנות.
‏ניגשתי אליה ואמרתי, "שלום לך."
‏בהחלט לא אמרתי את זה. למה שאגיד את זה?
‏אני מניחה שאמרתי, "שלום. היי."
‏והיא אמרה, "שלום."
‏השיחה בהחלט לא הייתה ארוכה כל כך.
‏אמרתי, "אפשר לשאול אותך שאלה?"
‏היא אמרה, "כן, ברור, תשאלי כל דבר."
‏בסופו של דבר אמרתי, "רציתי לשאול…
‏מרק ורד הבא, איפה הוא? ‏את לא צריכה לבוא אחריי!"
‏והיא כזה, "בסדר! בואי נלך למרק ורד הבר!"
‏זו צעדת בושה בחנות.
‏"למה את עושה את זה?!" ‏הם רוצים לקחת אותי לנרניה.
‏את טיפשה? פשוט תגידי לי באיזה מעבר זה! ‏איזו שחצנות!
‏ואני שונאת ללכת לסיסטמבולגט.
‏זה נורא. אני רק רוצה שהאלכוהול יגיע אליי. ‏זה כל מה שאני רוצה.
‏אבל הלכתי לארוחת ערב, ‏כנראה עם הבחור המחורבן מהטריילר,
‏וכשאת מגיעה לגיל 20,
‏את צריכה להביא פרחים או יין או משהו כזה.
‏אני לא מבינה ביין, אבל בסדר, אני אקנה יין.
‏הלכתי למדף היינות. הסתכלתי על כל ‏היינות האדומים ובדקתי את התוויות
‏ואיזה בקבוק הכי יקר. זה כל מה שבדקתי.
‏הסתכלתי על בקבוק יין ואישה נעמדה לידי.
‏היא אמרה, "בדיוק הסתכלתי על היין הזה."
‏"טוב…"
‏"את יודעת אם הוא הולך טוב עם בשר?"
‏אין לי מושג. אני שותה ‏רד בול עם וודקה בסופי שבוע.
‏זה כמו שפני פורנוויק ‏תשאל את ההורים שלה על אמצעי מניעה.
‏יש לה 15 מיליון אחים ואחיות.
‏הייתי רווקה לא מעט זמן.
‏עכשיו, למזלי, מצאתי בחור, וזה מדהים.
‏תודה.
‏הוא יעזוב אותי בקרוב, אבל זה בסדר.
‏אני נשארת.
‏הייתי רווקה הרבה מאוד זמן.
‏אני ממש גרועה בהיכרויות. יש לכם טינדר?
‏לא כל כך הרבה מתוך 10,000.
‏אם אגלה אחר כך שיש לכם טינדר, ‏אהרוג כל אחד ואחד מכם.
‏אף אחד לא רוצה להודות בזה, ‏ופתאום אני מרגישה שההודאה שלי גרועה בהרבה.
‏היה לי טינדר זהב.
‏נחרתם בבוז. שמעתי את זה.
‏טינדר גולד נותן לך לראות סימן לך לייק,
‏זה נותן לך לבחור, ואת יכולה לטוס לחו"ל.
‏באפליקציה, לא שירותי ליווי.
‏טינדר זהב עולה 200 קרונות לחודש.
‏זה עולה לי יותר מחשמל.
‏יכולתי להציל שלושה ילדים בחודש לפי יוניצף.
‏לא, זה לא בשבילי.
‏שילמתי על טינדר זהב כדי לחסוך הרבה כסף.
‏כן, בטח, לחסוך זמן כשאני מחליקה באוסטרליה.
‏אבל כשהתחלתי לצאת עם החבר הנוכחי שלי, ‏הייתי מטורפת.
‏אני מתחרפנת לגמרי כשאני יוצאת עם מישהו.
‏אם הוא לא ענה אחרי עשר דקות…
‏התחרפנתי.
‏התחרפנתי לגמרי, יכולתי לעמוד עם חברה ו…
‏"טוב."
‏טוב!
‏בסדר, טוב!
‏זה נגמר. זה הסוף. נו, טוב."
‏והחבר שלי אמרה, "שוב התחלנו.
‏יוהאנה, דיברתם היום?"
‏ואני כזה, "כן, דיברנו."
‏"אז אתם מדברים?" ‏"לא, דיברנו, אבל עכשיו לא, נכון?"
‏"טוב, אבל דיברתם היום. ‏אולי את יודעת מה הוא עושה."
‏"כן.
‏הוא בהלוויה מזוינת.
‏הוא בהלוויה מזוינת. פליסיה מתה,
‏והוא הגיע לשם ראשון. הוא קנה לה פרחים.
‏לי הוא יקנה פרחים? לא, אבל לפליסיה כן.
‏הוא מזיין אותה עכשיו.
‏הוא מזיין אותה בארון הקבורה. אני יודעת."
‏והחברות שלי כזה…
‏"היית יודעת אם הוא היה רוצה לזיין גופות."
‏"אין לדעת."
‏"הייתי מזדיינת עם מיקה חי או מת. ‏זה לא משנה לי."
‏תודה, אתם ממש נחמדים.
‏לפני שהכרתי את החבר שלי,
‏תמיד תהיתי איך זה לעשות סקס ‏עם מישהו שיש לו אסטמה.
‏לאנשים תמיד יש אסטמה עד שהם עושים סקס.
‏אף פעם לא שמעתם מישהו אומר, "יש לי אסטמה,
‏אז יש עליי משאף."
‏אף פעם לא שמעתם את זה.
‏לא ידעתי שלחבר שלי יש אסטמה,
‏אבל כשאת עומדת לשכב עם מישהו ‏שמוצא חן בעינייך,
‏את רוצה שזה יהיה טוב.
‏השקעתי לגמרי. גילחתי את כל הגוף.
‏מרחתי קרם גוף. אכלתי אננס במשך שבועות.
‏רצתי לבית המרקחת ומצאתי… טוב, לא רצתי.
‏בעצם הלכתי לבית המרקחת ‏ומצאתי משהו שנקרא דאודורנט לטוטה.
‏לא, קוראים לזה תרסיס אינטימי.
‏קניתי כמה בקבוקים.
‏השתמשתי בראשון. "לא, אקח גם את השני.
‏שיהיה. אקח את השלישי."
‏אבל לא ידעתי שלאנשים עם אסטמה
‏יש קשיים עם ריחות…
‏ובשמים,
‏אז הוא…
‏ירד לי,
‏ופתאום הרגשתי שהוא מתחיל לרעוד.
‏שזה היה הדבר הכי מדהים ‏שהרגשתי בחיים המזוינים שלי.
‏מכירים ויברטורים שפועלים על לחץ אוויר? ‏חשבתי, "הוא עשה קורס.
‏הוא למד לעשות את זה עם הפה. מעולה בשבילי."
‏אז נתתי לו להמשיך עד שהוא התחיל להשתעל,
‏שזו גם החוויה הכי מענגת בחיים שלי.
‏גברים, אם לא השתעלתם בכוס של החברה שלכם, ‏לכו הביתה ותעשו את זה.
‏הקורונה היא הדבר הכי טוב שקרה לי.
‏בגל הראשון של הקורונה גמרתי בשיא המהירות.
‏אם מישהו משתעל באוטובוס, ‏"אתה בא איתי הביתה."
‏אנדרס טגנל, "כולם צריכים להתחסן."
‏"מיזוגן מזוין."
‏אני חושבת גם שאני הטרוסקסואלית ‏כי יש לי פוביה.
‏היא נקראת טריפופוביה. ‏זו פוביה שבה יש פחד מחורים.
‏אני שונאת חורים.
‏אני מרגישה שמשהו עומד לצאת מהם.
‏כמו השוטר מהטיקטוק.
‏יש לי הרגשה שאם ארד לבחורה ‏ואראה הכול, אני אצעק, "לא!"
‏היא יכולה לאיים עליי עם הכוס שלה.
‏"אם לא תורידי את הזבל, את יודעת מה יקרה."
‏אני שונאת חורים, את כל סוגי החורים.
‏באתי הביתה לאימא שלי ולאחותי כדי לספר להן.
‏זו הייתה שיחה רצינית. ‏"שבו. יש לי משהו לספר לכן."
‏הן היו ממש מודאגות. אמרתי, "טוב…
‏יש לי טריפופוביה,
‏וזה ממש קשה לי."
‏ואחותי אמרה, "יוהאנה,
‏גם לי יש טריפופוביה.
‏נראה לי שזה גנטי."
‏"אני מפורטוגל, אז אני לא יודעת בקשר לזה."
‏תודה! תודה, היכל אוויצ'י! תודה שבאתם!
‏אתם נפלאים!
‏תודה!
‏"גם בכל התקופות שבהן לא האמינו בי
‏ורק אני המשכתי לחלום
‏עכשיו אני סוף סוף רואה את האש
‏כי דיממתי, הזדקקתי, החלמתי
‏הרגשתי כל כך אבודה בפנים
‏לכודה במבוך שבו אני נמצאת
‏דיממתי, הזדקקתי, החלמתי
‏הרגשתי כל כך אבודה בפנים
‏לכודה במבוך שבו אני נמצאת
‏נרדמת, נעמדת על הרגליים
‏אז אני יכולה לרוץ בשדה הזה
‏החלומות שאני שומרת בתוכי ‏אף פעם לא רואים אותם
‏כמו עלה
‏כשזה נושב
‏דרך הסערות והקור
‏אני אמצא את דרכי הביתה
‏אפילו שאף אחד לא יודע
‏אף אחד לא יודע
‏גם בכל התקופות שבהן לא האמינו בי
‏ורק אני המשכתי לחלום
‏עכשיו אני סוף סוף רואה את האש
‏אני רואה אותה
‏כי דיממתי, הזדקקתי, החלמתי
‏הרגשתי כל כך אבודה מבפנים
‏לכודה במבוך שבו אני נמצאת
‏דיממתי, הזדקקתי, החלמתי
‏הרגשתי כל כך אבודה בפנים
‏לכודה במבוך שבו אני נמצאת
‏כי דיממתי, הזדקקתי, החלמתי
‏הרגשתי כל כך אבודה בפנים
‏לכודה במבוך שבו אני נמצאת
‏דיממתי, הזדקקתי, החלמתי
‏הרגשתי כל כך אבודה בפנים
‏לכודה במבוך שבו אני נמצאת
‏כל כך אבודה
‏כל כך אבודה"
‏תרגום כתוביות: דניאל שרמן