Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Helló! Azta!
Köszönöm! Nagyon kedvesek!
Banyek, de sokan vannak!
A mindenit!
Ezt nem nagyon vártuk.
Át kellett tenni párszor.
És nem is ez a legkisebb terem.
Tök jó itt lenni. Turnéztam az ősszel.
Olyan helyeken jártam, mint Falun,
Kristianstad,
Boras.
Borasszal nem vagyunk túl jóban, mondhatni.
Úgyhogy öröm újra Stockholmban lenni. Az Aviici Arénában!
Azta!
Szóval át kellett tenni párszor a műsort.
A világjárvány miatt.
Hát nem volt szuper?
A járványról nem fogok beszélni, de a legtöbb dolog bezárt.
Bezártak az éttermek, a stand-up klubok.
A legtöbb dolog bezárt, kivéve a Spy Bart.
Ott nyitva maradt egy kis rés.
Én meg belefutottam, úgymond padlógázzal.
Matarészegen, pezsgős vödörrel a fejemen…
és valaki felvette.
KEMÉNYEN DUGJ MEG!
Felvették és terjesztették a médiában.
Én lettem a járvány alatti bulizás arca.
Engem szívattak miatta. Senki mást.
Felhív az ügynököm: „A podcastben ne hozd szóba!”
Úgyhogy szóba hoztam.
Tudják, Stefan Lofven tartott egy híres sajtótájékoztatót,
a „Vége a bulinak” sajtótájékoztatót…
Az rólam szólt.
Mondd csak ki a nevem, Stefan, komolyan.
Az ember nem így akar a miniszterelnök elé kerülni.
Hanem mondjuk úgy, hogy Nobel-békedíjat nyer, vagy ilyesmi.
Ehelyett én magasról teszek az óvatosságra.
Szóval a hobbimnak, a bulizásnak, lőttek.
Nem tudtam, mit csináljak.
Kellett egy új hobbi. Mit csináljak? Mi legyen?
A járvány alatt mindenkinek új hobbija lett.
Padelezni kezdtek, gyereket szültek, ilyesmi.
Gondoltam: „Én mi az istent csináljak? Mi legyen?”
Végül a színpadon kötöttem ki…
sárkányjelmezben…
Nem érdemlek tapsot, azt kell mondjam.
Ha valaki nem tudná, miért,
remélem, vannak páran…
Szerepeltem az Álarcos énekes első évadában.
Hű, köszi.
Egyértelműen a legrémesebb dolog, amit eddig tettem.
Nem is mentem bele.
Összefutottam a producerrel, azt mondja: „nem emlékszem, mikor bólintottál rá.”
„Naná!”
„Mivel nem is bólintottam. Csak hirtelen ott termettem.”
Ilyen szart se csináltam még.
De sosem éreztem magam olyan soványnak, mint mikor Anja Parsonnak néztek.
„Rohadt jó!” Tükörbe néztem…
Mondom: „Oké! Lefogytam.”
Engem Anja Parsonnak nézni
olyan, mint azt hinni, Leif GW Persson nem fárad el.
Ilyen nem lesz soha.
Szegény Anja.
Odakommentelték neki az Instagramra:
„Azta, te vagy a sárkány az Álarcos énekesben.”
Egy rohadt Zelefánt van a színpadon.
Engem Anja Parssonnak nézni…
Mintha azt mondanák, a legjobb tulajdonságom a kedvesség.
Anja szörnyen érzi magát.
Totálisan iszonyú volt. Borzalmas.
Talán azért csináltam, mert identitásválságban voltam.
Megmondom, miért. Azt hiszem, elraboltak.
Furcsa reakció.
A szüleim raboltak el. Megmondom, miért.
Pár éve egy barátomnak új gyógyszert írtak fel,
érdekelt a kórtörténete.
Kiskoromban voltam kórházban. Mindenféle allergiám van, gyógyszert szedek.
A lényeg, hogy vannak dolgok a kórtörténetemben.
Tudom, hogy vannak. Gondoltam, viccből belenézek.
Bejelentkeztem az online egészségügyis felületre. Nincs ott semmi.
Egy rohadt feljegyzés se. Rögtön gyanút fogtam.
Felhívtam anyámat. Jól beolvasok a vén csoroszlyának, gondoltam.
Felhívtam. „Szia, kicsim, hogy vagy?”
Mire én: „Hát, szia…
Anette!
Remélem, veled minden oké.
Csak egy kérdés.
A kórtörténetem. Hol van?”
Anyám egészségügyis,
ezért azt mondja: „Azt ki kell kérned.”
Hittem neki. Felhívtam az ügyfélszolgálatot.
Egy kedves hölgy vette fel, Birgitta.
Rögtön egy hullámhosszon voltunk, elképesztő.
Végül azt mondtam: „Hé, Birgitta…
Szerinted nem kéne kikérnem az adataimat?”
Mire ő: „Dehogynem, legyenek meg nálad.”
Megadtam neki a személyi számomat,
hirtelen nagy csönd lett.
Mondom: „Halló! Birgitta! Ott vagy még?”
Mire ő: „Johanna, sajnálom, rólad nincsenek feljegyzések.”
„Ugyan, drága Birgitta…
Hívd fel Lenát a vasterasi kórházban. Biztos, hogy voltam kórházban.”
Mire ő: „Bocs, semmit nem tehetek.”
Leteszi a telefont.
Akkor kezdtem el a biztonsági szolgálatnál dolgozni.
Nyomozásba kezdtem.
Barátokat, családtagokat hívogattam. Felhívtam a nagyit.
„Nem emlékszel, hogy kórházban voltam?”
Mire ő: „Nem, soha nem voltál kórházban.”
Bocs, de az szipirtyó
emlékszik a tesóm tetanuszoltására,
de ha én három napra kórházba kerülök, hirtelen Alzheimeres lesz.
Felhívtam apámat: „Ugye emlékszel, hogy voltam kórházban?”
„Johanna, te ezt álmodtad. Nem volt ilyen.”
„Dehogynem. Kaptam tőled cukrot.”
„Remélem, tőled, különben egy másik vén fasz volt.”
Erre jön egy üzenet a nagybátyámtól: „Hagyd abba a kutakodást, Johanna.”
Tuti tovább kutakodom, csak hogy tudd.
Az van, hogy az egész életemet kórházban töltöttem.
Jó, nem az egész életemet, de elég sokat.
Most is éppen kórházban vagyok, a műsor után vissza kell mennem.
Hátul vár az infúzióm.
Sokszor voltam kórházban.
Mindig is paradicsomallergiás voltam.
De otthon senki nem akart erről beszélni.
Megkérdeztem: „Mikor lettem paradicsomallergiás?”
„Nos…”
Totál elmebeteg.
De emlékszem, nyaralni mentünk Portugáliába.
Ott ettem paradicsomot.
Portugál paradicsomot, paradicsomlevest, ketchupot…
Baromi jól emlékszem. De az után az út után elsötétül minden.
Paradicsomfronton.
Azaz…
aki itt áll…
önök előtt…
az Madeleine McCann.
Én vagyok Madeleine McCann!
Tökre hasonlítok rá.
Olyan képet vágtam a tükör előtt, mint ő.
Hajjaj!
Ajjaj!
Basszus, ez én vagyok.
Tavaly ősz óta mondogatom, de a rendőrség nem fogadta el.
Értem, hogy valami nem stimmel velem.
Valami baj van, csak nem tudom, mi az.
Tudom, mi nem stimmel. Van tükröm, nyugi.
De mindig is… fura gyerek voltam.
Csakis egy halra vágytam.
Semmi másra. Rosszabb, mint a botsáska.
Kinek kell ez? De kaptam három halat. Nagyon örültem.
Elneveztem őket meg minden.
Eldicsekedtem velük a suliban. Hogy:
„Nekem vannak halaim.”
„Nekünk meg méltóságunk. Kopj le!”
Amikor hazaértem a suliból, a halaim lent voltak a padlón.
Kiugrottak az akváriumból.
De az anyák már csak ilyenek… Mármint „anyák”.
Vettünk három új halat. „Kit érdekel a másik három?”
Nagyon örülök. Felvágok az iskolában.
Megdobálnak kővel, már nem emlékszem.
Hazaérek.
Megint ugyanaz. A három új hal lent a padlón.
Hat halam lett öngyilkos.
A gyilkosok, pszichopaták,
tudjuk, gyerekkorukban állatokat kínoznak,
míg azok már kívánják a halált.
Kiálltam a Hinseberg női börtön elé, és kiabáltam.
„Engedjenek be!”
Ide tartozom.
Én leszek a következő arbogai rém. Komolyan.
Szóval egy barátom kapott egy halat a 18. szülinapjára.
Nem túl népszerű srác.
Nem stockholmi, és meg akarta látogatni a szüleit.
Megkérdezett: „Johanna, kérlek…
vigyáznál a halamra?”
Dunsztja sem volt a halgondjaimról.
Eszemben se volt elmondani neki.
Az kizárt. Amúgy se olyan nehéz feladat.
„Csak meg kell etetni. Nem kell ott lenni.”
„Hidd el, én ott leszek.”
Egy hétre betegszabira mentem.
Ülök, figyelem a halat. Ülök, beszélek a halhoz.
„Ne ugorj ki, légyszi, légyszi…”
A hal túlélte. Az volt életem legboldogabb napja.
Felhívom anyámat.
Ó, köszönöm.
Azta!
Nem kell sok, hogy megtapsoljanak.
Nem néznek ki belőlem túl sokat.
Felhívom anyámat: „Anya, túlélte a hal!
Talán nincs is velem baj. Jól van.”
Mire anyám: „Örömmel hallom.
De van valami, amit el kell mondanom.”
Szóval anyám elmondta:
„A halaid… nem lettek öngyilkosok.
A macska tette.”
„Szerinted jobb ötlet azt mondani, öngyilkosság, mint hogy a macska volt?
Hülye vagy te?” Azóta utálom a macskákat.
„Az ilyenek miatt nem oldódott meg a Palme-gyilkosság.
A hülye macska volt.”
Kezdek őrültnek tűnni.
Vagy rács mögé kerülök, vagy rendőr leszek.
Ez a két lehetőség van.
A konzervatívok háromezerrel több rendőrt akarnak.
Nem, nem. Háromezer új rendőr kell. Ki a régivel, jöjjön az új.
Látták már, milyen rendőreink vannak?
Olyanok, akik fent vannak a TikTokon.
RENDŐRSÉG
Ez az ember szabadon járkál.
Amikor először megláttam, beállt nálam a klinikai halál.
De gondoltam: „Ez csak egy videó. Szünete volt és unatkozott.”
Nem, van több is.
Nézzék az arcát!
Na, milyen?
Inkább Szoknya kapitány mentsen meg, mint ez a kretén.
Hívom a rendőrséget, erre ez jön ki.
„Előbb csinálok egy TikTokot.”
Savage Love-oljuk halálra.
Szeretem a krimiket. Csípem a Becket. Önök is?
Oké!
Csípem a Becket. Gyerekkoromban néztem.
Kiskoromban néztem apámmal.
Na, nem kétéves koromban kapcsolta be
a Beck - lány a pincébent.
„Gunvaldot jó lenne megdugni.”
Nem tudom, az igazi szüleim mit mutattak meg. De…
Minden barátom Disney-t meg ilyen szarokat nézett. Én nem.
Mondjuk, az Arielt láttam.
Bizony.
Az Arielt megnéztem, de csak mert annyira csíptem Ursulát.
Csak ő tudja, hogy Ariel egy hülye picsa.
Benne van spiritusz.
Micke Persbrandtot is bírom.
Bizony.
Ő a férjjelöltem. Igen.
Tudom, hogy ő is tudja.
Másról se beszélek az interjúkban.
Már védelem alatt áll, ami nagy kár.
A címe is titok. Nem tudok odamenni.
Gyerekkorom óta szeretem.
Egyszer a suliban le kellett rajzolnunk a példaképünket.
Az osztálytársaim olyanokat rajzoltak, mint Marcoolio vagy Michael Jackson.
Én Micke P-t.
Életemben nem voltam olyan alapos.
Olyan óvatos. Óvatosan rajzolgattam.
A tanár körbejárt, nézegette a rajzokat.
E-Type meg ilyenek.
Ki rajzolja le E-Type-ot?
Példás példakép.
Odajött hozzám a tanár, és azt mondta:
„Johanna,
mi ez?”
Mire mondom:
„Micke P.
Ugye csini pucéron?”
Nem normális másodikban pucéran lerajzolni Micke Persbrandtot.
Nem voltam normális.
Szörnyű voltam a suliban. Rosszabb, mint HyperAdam.
Mindannyiunk osztályában volt egy HyperAdam.
Nála is rosszabb voltam. Értik?
Gondolkodtam a tantárgyakon.
Ott van a háztartástan. Mi a fene az? Komolyan.
Ettünk. Mást se csináltunk. Volt egy tanárom, Lisbeth.
Birkenstock papucsot hordott, kiegészítőnek használta a szakácskönyvet,
és szaladgált a tantermek közt.
Simán lehetett rosszalkodni, anélkül, hogy leszidnak.
Odaégettem a pogácsát. Mire Lisbeth:
„Legközelebb 10 percig süsd, ne 15-ig.”
„Oké.”
Elrontottam a tűzhelyet. Mire Lisbeth:
„Hívd ki a szerelőt!”
Az egész termet felgyújtottam.
Lisbeth örült, hogy jönnek a tűzoltók.
Rosszalkodhattam, és nem szidtak le.
De ha folyóvíz alatt mosogattam…
elszabadult a pokol.
Jött a gyámhivatal, és nem mehettem haza karácsonyra.
És mivel én is tök fura gyerek voltam,
bizonyos fokig utálom a gyerekeket.
Utálom a gyerekeket. Pont.
Részben mert fura gyerek voltam, részben az első stand-upom miatt.
A Fiatal Allergiások Szövetségének tartottam.
Társasági öngyilkosság, annyi szent.
Konferenciát tartottak,
és felkérték egy barátomat stand-up előadásra.
„Konferenciát tartunk 18-35 éves közönségnek.
Örülnénk egy stand-uposnak.”
Felkérték 40 percnyi stand-upra.
Azt mondta, soha nem vállalná.
„De egy barátom szívesen kipróbálná. Felléphetnénk 20-20 percet.”
Így hát rábólintottam. Hozzáteszem, Orebróban volt a fellépés.
Lepukkant lepratelep.
Írtam 20 percnyi anyagot
arról, mennyire utálom az allergiásokat.
Odamegyünk, örülök az első melómnak.
Belépek, látok 30 pár cipőt tízéves méretben.
Meglátom, arra gondolok: „Mi a franc ez?”
A barátom akkor volt túl a svéd Eurovízión,
így amikor az a sok tízéves rohant felénk…
„Nyomás, dagi! Mi a franc ez?”
Pánikoltam, mert átvágtak.
Ez egy tábor olyan gyerekeknek, akiknek nincs barátja.
Akik azt mondják: „Te is allergiás vagy a virágra?” Ide kerültünk.
Gondoltam: „Van 20 percnyi anyagom arról, mennyire utálom a fajtájukat.
Nem adhatom elő. Kizárt.”
Azért előadtam.
Felmentem a színpadra.
Mondom: a mogyoróallergiások nem élhetnének.
Felix az első sorban sírva fakad.
Mondom: „Mert amikor faszt szopsz…”
Nem!
Ők nem, Johanna! Tízévesek. Hülye vagy?
Éjszakára is ott kellett maradnunk.
Képzelhetik, milyen hangulatban reggeliztünk. Nem jóban.
Szóval nem bírom a gyerekeket. Pereljenek be!
Ami ciki, mert a húgomnak van kettő.
Hogy egy miért nem volt elég?
Úgy döntött, kinyom még egyet.
Amúgy az új gyereket jobban csípem.
Hathónapos. Nem beszél. Fantasztikus.
A másik négyéves. Nem érti az iróniát… kicsit se.
Csak bámuljuk egymást.
„Mozdulj!”
A húgom bekattant, mikor terhes volt.
Bevette az összes terhességi hiedelmet.
Azt mondja: „Johanna, nézd a terhességi ragyogásomat!”
„Aha, izzadsz.
Csöpög rólad az izzadság…”
„Nézd a hajam! Hosszú, vastag és fényes.”
„Mert zsíros, Emelie.
Kilenc hónapja nem zuhanyoztál. Miről beszélsz?”
„Nézd, milyen nagy a cicim!”
„Mint egy fejőstehéné.”
Most meg meg akarja menteni a világot. Ő lesz az új Greta.
Jó, mindenkinek van célja, álma, de mindennek van határa.
Fel akarja vetetni magát a donornyilvántartásba.
Aki rajta van, tapsoljon!
Vannak páran.
Látom, te elfordítod a fejed. Pont jó leszel.
Hány éves vagy? 23.
Mióta vagy rajta a listán?
Három éve. Miért vetetted fel magad?
Nem tudod?
Tökéletes.
Mit mondtál?
„Mert úgy illik.”
Mindenről ez alapján döntesz? „Így illik.”
Elég nagy döntés, hogy hagyod, hogy szétcincáljanak.
Téged is elraboltak? Mintha mi…
Hasonlítanánk.
Leginkább lelkiismereti kérdés?
Mire jelentkeztél még?
WWF? Havonta küldesz adományt?
Nem, dehogy. Látom rajtad.
Bianca Ingrosso talán.
CAIA?
Hihetetlen. Kösz.
Kösz. Örülök, hogy eljöttél. Én nem vagyok a szervdonorlistán.
Elmondom, hogy miért.
A kutatások szerint a szervet kapó személy
örökölheti a donor szükségleteit és érzelmeit.
Ennek senkit nem akarok kitenni. Komolyan.
Mi lenne, ha megkapná a májam?
Esélye se lenne csórikámnak.
Kérje másét. Mondjuk Jockiboiét.
Küzd minden létező betegséggel, és leejti a gyerekét a lépcsőn…
Ma nem nézi a műsort. Nem gáz.
Épp szellemeket üldöz vagy valami.
Senkit nem terhelek a szerveimmel.
Fura gondolataim is vannak.
Nehogy másnak is legyen. Például:
- Szeretik a tengeri herkentyűket? - Igen!
Naná. Én imádom.
Csak szerintem ilyet enni kicsit olyan, mint az anális szex.
Hahó!
Nagy távolságot kell megtenni a gondolattól a tettig.
Sok munka…
egy aprócska örömért. Mármint…
Csak a nők tapsolnak.
Pontosan.
Ott álldogálok este, és…
„Ráveszem ma magam? Megéri?”
Plusz olyan rossz szaga lesz a kezemnek.
Nedves törlőkendő kell. Citromillatú.
Ha lenne citromillatú törlőkendőd, benne lennék.
Még pár gondolat, ami veszélyes lenne, ha más fejében is megfordulna.
Vannak szuper gondolatok, csak nem nekem.
Az én szívügyem… a répa…
benne…
a répában.
Tényleg van egy répa a répában,
és rohadt finom. Embertelenül jó.
Leharapsz egy falat répát,
és van benne egy kis szár.
Elképesztő.
Olyan édes! Mint egy Kinder-tojás, baszki. Tök jó koncepció.
A répán belüli répa kicsit olyan, mint a körülmetélt pasik.
Mert a rossz részt eltávolították,
de a jót meghagyták.
Ha körülmetélt pasival szexelek, nem kell…
kihúzni, lepucolni, eltávolítani a koszt…
Szükségtelen. Nincs is ennél jobb.
Nem adományozhatom el a szerveimet. A 90-es években születtem.
Gondolom, van itt más is.
Így van.
Mi, a 90-es évek szülöttei…
vagyunk a legrosszabbak a bolygón.
A 90-es évek szülöttei azt mondják: „Franciaerkélyem van.”
Meg: „Az egy nagy ablak. Pofa be.”
A 90-es évek szülöttei azt hiszik, Malala Simba anyja. Itt tartunk.
Influenszerek lettünk.
Ilyenek vagyunk.
Van olyan influenszer, aki vállalkozónak hívja magát.
Ízlelgessük egy kicsit.
Vállalkozónak hívják magukat, mikor mobiltokot csinálnak
az Ideal of Swedennél.
Mind márványmintás. Komolyan.
Mit vállalnának inkább fel? A Palme-gyilkosságot vagy ezt?
Hogy ő vállalkozó, mert mobiltokot készít
az Ideal of Swedennél.
Mintha a kajafutár munkája a spinning lenne.
Sokat gondolunk magunkról.
Láttam egy Catfish című előadást.
Olyanokról szól, akik régóta együtt vannak, de még nem találkoztak.
Volt benne egy 90-es években született. Tíz éve van barátnője.
Eljegyezték egymást, de még nem találkoztak.
Ketten segítettek neki megtalálni az illetőt, hogy találkozzanak.
Megkérdezték: „Miért nem találkoztak még?”
Mondja: „Túl elfoglalt a lány.”
Spontán reakció: „Tíz éve?”
Biztos tudott volna szorítani egy kis időt rá.
Mondják: „Jó, de telefonon beszéltetek?”
Mire ő: „Nem, de hallottam a hangját.”
Ők meg: „Mi a franc ez?”
Végül megkérik: „Mutasd meg azt a lányt!”
Azt mondja: „Nem fogjátok elhinni.”
„Katy Perry az.” „Ja, persze.”
Biztos Katy Perryvel van. Vagy nem.
Nagyra tartjuk magunkat. Ha nem influenszerek vagyunk, mást csinálunk.
Találkoztam egy pasival egy bulin,
és valahogy elkezdett magáról beszélni.
Ilyen amúgy soha nincs.
A munkáról beszélgettünk. Mondom: „Humorista vagyok.”
Mire ő: „Az fura.”
Én meg: „Kösz.”
Megkérdeztem, ő mit csinál.
Mondja: „Beatboxolok.”
„Tessék? Nem a hobbidra gondoltam. Mi a munkád?”
„Ez a munkám.”
„Szóval dobolsz a száddal. Ez a munkád?"
Azt mondja, hetente egyszer „levegőedzőhöz” jár.
Mert a „légzés fontos a váltásoknál”.
Senkinek nem tűnik fel. Komolyan.
Ő akar lenni a világon a legjobb.
Összesen ketten csinálják, nem olyan nehéz. Rajta!
Azt mondta, demót ad ki.
„Meghallgatod?”
„Nem.”
Nem ezt mondtam.
„Bocs, nincs nálam fülhallgató.”
Mire ő: „Előadhatom élőben.”
Ja.
Ott álltam három percig,
reménykedve, hogy asztmás rohamot kap.
Meddig bulizik az ember beatboxolásra?
Ott állok… „Muszáj kicsit ringatóznom.”
Hát ringatóztam. Aztán felemeltem a karom.
Gondoltam: „Túl csendes vagyok.”
„Beatboxolni nem tudok.” Hát elkezdem: „Yeah.”
„Aha.”
„Skrrt.” Tudják.
Életemben nem éreztem magam ennyire fehérnek.
Nem buliztam még beatboxolásra.
Mintha lovaglást nézne az ember.
Mégis mit mondjak? „Szép ugrás.”
A helyzet túsza voltam, fegyver nélkül.
Mint a kosárból kitáncoló kobra. Komolyan.
Értik? Van egy fiuk.
Egy nap azzal áll elő:
„Anya, levegőedzőt kérek a szülinapomra.”
„Tudod, mit, David?
Inkább kapsz légpuskát, hogy főbe lődd magad.”
Azért lefeküdtünk.
Tudják. Aha.
Piros ez a függöny, mit gondolnak?
Nehezemre esik a szemükbe nézni.
Kicsit szégyellem magam.
De jól alakult. Követett hazáig, kedves dolog.
Bementünk, bezártam az ajtót.
Mondom: „Nem mész sehova.
Felőlem halálra is beatboxolhatsz.”
Szexelni készültünk, szóval kell előjáték…
Szopni elvileg kell.
Van, amit jobban élvezek, csak mondom.
De ember vagyok, hát szoptam.
Letérdeltem…
Szólok, senkinek nem fogok a szemébe nézni.
Letérdeltem, és felkészültem rá,
hogy hányok, és nem kapok levegőt,
és megrándul a nyakam.
Mindenre felkészültem.
Leültem, és…
a „munkához láttam” rosszul hangzik.
Elindult a buli. Az jobb. Elindult a buli.
Egy idő után éreztem egy kezet…
a…
naná… a…
fejemen…
Elkezdte gyúrogatni.
Én így, ő így, mint egy kurva tornádó.
„Mi a franc történik?”
Nem mertem azt mondani: „Tiszteld a testem!”
Gondoltam: „Jó a buli itt lent.”
Úgyhogy folytattam. Egy idő után rákaptam a ritmusra.
Jöhet a „La Macarena”. Csapjunk bele!
De beleszédültem, azt se tudtam, hova kerültem.
Az igazi szüleimhez? Ilyesmiket gondoltam…
Egy idő után gondoltam: „Tudnom kell, mi folyik itt.”
Rájöttem, hogy ott ülök tele szájjal…
és fejmasszázst kapok.
Nem wellnessezünk, baszki!
Ha jobb kézzel kiverem neki,
megmasszírozza a bal kezem.
A 69-esnél: „Kaphatnék egy lábmasszázst?”
Ez egy életre nyomot hagyott.
Ha fodrászhoz megyek, és besamponozza a hajam…
Utána megtudtam, hogy vagy chlamydiám, vagy húgyúti fertőzésem van.
Mint kiderült, mindkettő.
Rendeltem egy chlamydia-tesztet, mert nőgyógyászhoz nem megyek.
Nem tudok ránézni, és elmondani, hogy buliztam. Kizárt.
Rendeltem egy tesztet, sima fehér borítékban jött.
Egy chlamydia-teszt és egy koton.
Semmi cetli.
Micsoda véres üzenet!
„Te kis ribanc.” Komolyan…
Amilyen hülye vagyok, kiöntöttem a kémcső tartalmát.
Nem sikerült a teszt, újat rendeltem.
Megint ugyanaz: sima fehér boríték, egy chlamydia-teszt és három koton.
Képzeljék el azt a beszélgetést! Komolyan.
Legközelebb dildót kapok.
Egy üzenettel: „Ne kurválkodj!”
Mint a karácsonyimagazin-árusítás. Minél többet adsz el, annál nagyobb a jutalom.
Legközelebb „Satisfy Prot” kapok. Csúcs lesz.
Az időzítés rossz volt.
Persze nem tudom, a chlamydiára van-e alkalmas időpont.
Bosszantó volt, mert akkor mentem Costa Ricára…
hogy megtanuljak szörfözni.
Sok volt a munka, fáradt voltam.
Rá akartam lelni a nyugalomra, önmagamra, stb.
Costa Ricába 34 óra az út.
A nyugalom már Londonban odalett.
Megérkeztem, a lányok sortot és ujjatlan felsőt hordanak.
Müzlit nassolnak.
„Tökéletes. Van két percem 40 kg-ot fogyni. Csodás lesz.”
Az elején megkérdik: „Szörföztél már?”
„Mit gondolsz? Inkább bowlingosnak látszom. Hülye vagy?”
Első nap fél hatkor kelünk jógázni.
Számomra a jóga az alvás,
gyertyagyújtás, és mangóval zsonglőrködés.
Lefele néző kutyába kellett állni, az a plank feldugott seggel,
45 percig, és lélegezni.
Elárulom, levegő után kapkodás volt.
Volt szörfgarancia.
„100%, hogy megtanulsz szörfözni.”
Ott volt a honlapon.
„100%, hogy megtanulsz szörfözni.”
99%-ra kellett módosítaniuk.
A szörfösöknél rémesebb alakokat még nem láttam.
Reggel felkelnek: „Ma beveszem a zöld hullámokat.”
„Én meg ecstasyt. Kuss.”
Szörnyű volt.
Önmagamat akartam megtalálni. Azt se tudtam, hol vagyok.
Hazaértem, és: „Most mit csináljak? Olvassak horoszkópot?”
Olvas itt valaki horoszkópot? Az tapsoljon!
Igen. Háromezer retardált.
Kösz, hogy eljöttek.
Én is olvasok horoszkópot.
Bár nem biztos, hogy akarnak velem egy kategóriába tartozni.
Szeretem a horoszkópot, a gondolatot, hogy valami jó fog történni.
Valakit épp kirúgnak.
Szeretem, de csak ha nem a bolygókról szól.
Leszarom. Az érdekel, hogy egy, tetszem-e valakinek.
Kettő, meggazdagszom-e.
Három, megtalálnak-e az igazi szüleim?
Igazából csak ez érdekel.
Pár hónapja elmentem egy jövendőmondóhoz.
Az első, amit mondott, az volt:
„Látom, ahogy ül egy házban… egyedül.”
„Oké. Csodás.
Kifizettem egy órát. Tök jó lesz.”
„Nem, tetszeni fog.”
„Úgysincs más választásom.”
Elérkeztünk a jó részéhez, ahol eldöntendő kérdéseket tettem fel.
Beszélt az angyalokkal, vagy mit is mondott.
Milyen könnyű!
Wi-fin nem lehet felcsörögni, de ha ő hisz benne…
Azt mondja: „Tegyen fel egy kérdést, felelek rá.”
Komolyan vettem. Olyat kérdezek, ami tényleg érdekel.
Mondom: „Lesz-e belőlem rendőr?”
Előveszi a tarotkártyát. „Na mi van, unózunk?”
Mondja: „Kiterítem a kártyákat.
Ha 13 van, azt jelenti, nem.
Ha 13-nál kevesebb, akkor igen.”
„Felőlem. Rajta! Csinálja csak.”
Kiteríti, azt mondja: „Hmm.
Igen, 13 kártya van,
azaz nem.”
„Láttam, hogy megszámolja. Nem vagyok hülye.”
Mire ő: „Nem a megfelelő pasikkal jár.”
„Kösz, azt tudom. Olyannal is jártam, aki lakókocsiban lakott. Kérem!”
Így igaz. Jártam olyannal, aki lakókocsiban lakott.
Még amikor Vasterasban laktam, a szülővárosomban.
Ültem a bárban. Odajön hozzám, hogy:
„Feljössz hozzám?”
Gondoltam: „Ilyet se kérdeznek többet.
Szóval igent mondok az életre.”
Buszra szálltunk.
A 309-es hoganasi buszra, életemben nem hallottam róla.
Utazunk 20 percet, 30-at…
Csak akkor hívhatsz fel magadhoz valakit, ha abban a városban laksz.
Nehogy már át kelljen kelni a határon. Azt már nem.
Na, 45 perc múlva elérünk egy földúthoz. Sötét van.
Azt mondja: „Itt szállunk le.”
„Biztos ez?”
„Igen. Szállj le!”
„Szuper. Megint elrabolnak. Csodás.”
- Szeretlek. - Kösz.
Biztos ő az.
Kösz, hogy eljöttél.
Leszállok a buszról. Rájövök, hogy nincs értelme
megpróbálni elfutni.
Tudják, milyen tempóban futok?
Az ügetés a maximum. Komolyan.
Koromsötét van. Szart se látunk.
Kivesz egy zseblámpát a kabátzsebéből.
Zseblámpával jött a bárba!
Vaskos figyelmeztető jel.
Botorkálunk, mint a vakok. „Mi ez?”
Elérünk a lakókocsiparkba.
Mondja: „Itt lakom.”
Oké…
„Ezt előbb is mondhattad volna.”
De fura módon tovább találkozgattunk.
Nem volt könnyű beadni a szüleimnek, hol lakik.
Valahogy… „Még nem mondhatom el.”
Egy este megkérdezték a szüleim, mit csinálok.
Mondom: „Megyek Felixhez.”
„Felix, ő vidéken lakik, ugye?”
„Fogjuk rá. Eléggé kiesik.”
„Elvigyünk?”
„Jaj, ne! Inkább megyek a hoganasi busszal.
Nem gond.” „Villában lakik, vagy…?”
„Villának nem nevezném. Egyszintes.”
„Jó, akkor bungaló?” „Azt nem mondanám…”
„Jó, sorház?”
„Hát, házak sorban, mondhatni.”
„Akkor lakás? Na, mondd már!”
„Guruló lakás, mit mondhatnék?”
„Egy hajléktalannal jársz. Szép volt. Gratulálok.”
Annyi figyelmeztető jel volt! Szerette a csipkebogyólevest.
Miért nem szakítottam akkor? Komolyan.
Egy nap hozzá indultam, és azt írja:
„Johanna, légyszi…
hozzál csipkebogyólevest.”
„Naná, a pasim csipkebogyólevest eszik.”
Csak akkor megyek boltba, ha tudom, mi hol van,
különben semmit nem találok.
A dolgozók szívesen dumálnak azzal, aki csak vásárolna.
De nem tudtam előre,
így bementem, és nem tudtam, hol a leves.
Dunsztom nincs. Meleg vagy hideg?
Tejes vagy zselés?
Keresem, mint a hülye, de nem találom. Jó, muszáj megkérdezni.
Nincs más választás.
Meglátok egy ott dolgozót.
Mondom neki: „Hellóka!”
Na, ilyet nem mondtam. Miért mondtam volna?
Biztos azt mondtam: „Helló! Üdv.”
Mire ő: „Helló!”
Biztos nem tartott eddig.
Mondom: „Kérdezhetek valamit?”
Mire ő: „Persze, kérdezzen bármit.”
„Azt akarom kérdezni…
a csipkebogyóleves hol van? Nem kell követnie.”
Mire ő: „Jó. Menjünk oda a csipkebogyóleveshez!”
Ciki, mindenki tudja, hogy dugtál.
„Miért csinálja ezt?” Narniába visznek.
Hülye maga? Mondja meg, melyik sor! Ekkora felvágást!
Italboltba se szeretek menni.
Rémes. Inkább jöjjön házhoz a pia. Ennyit kérek.
De vacsorára mentem, biztos a lakókocsissal.
Ha az ember betölti a húszat,
muszáj virágot, bort vagy valami szart vinni.
Gőzöm sincs a borokról, de mindegy, azért veszek.
Odamegyek a boros polchoz. Megnézem az összes vörösbor címkéjét,
meg hogy melyik a legdrágább. Csak ezt nézem.
Nézegetek egy bort, erre odajön egy nő.
Mondja: „Én is ezt a bort néztem.”
„Oké.”
„Nem tudja, illik-e a húshoz?”
Dunsztom sincs. Hétvégente én Red Bullt és vodkát iszom.
Mintha Penny Parnevik kérdezné a szüleit a fogamzásgátlásról.
Van 15 millió testvére.
Sokáig voltam szingli.
Most találtam magamnak egy pasit, bármily hihetetlen.
Köszönöm.
Nemsokára elhagy, de nem számít.
Én maradok.
Nagyon sokáig voltam szingli.
Nem megy a randizás. Fent vannak a Tinderen?
Nem túl sokan a tízezerből.
Ha később megtudom, hogy fent vannak, mindet kinyírom.
Senki nem vallja be, és így rosszabbul hangzik, amit mondani fogok.
Nekem Tinder Goldom volt.
Hallottam a gúnyos horkantást.
Abban látni lehet, ki lájkolt,
és te választhatsz. Külföldre is mehetsz.
Az appban. Nem eszkortként.
A Tinder Gold havidíja 200 korona.
Több, mint az áramé.
Az Unicef szerint havi három gyereket megmenthettem volna.
Az nem nekem való.
Azért fizettem rá elő, hogy időt spóroljak.
Aha, időt spóroljak azzal, hogy Ausztráliában keresgélek.
De amikor elkezdtem járni a mostani pasimmal, tisztára bekattantam.
Ha randizok, bekattanok.
Ha tíz percig nem válaszolt…
belebolondultam.
Totál. Lehet, hogy egy barátommal voltam, és…
„Jól van.
Jól van!
Jól van már!
Vége. Ennyi volt. Hát…"
Mire a barátom: „Na, már megint!”
Azt mondja: „Johanna, ma már beszéltetek, vagy…”
Mire én: „Igen, beszéltünk.”
„Akkor beszéltek.” „Nem. Beszéltünk, de most épp nem, igaz?”
„Jó, de ha ma beszéltetek, talán tudod, mit csinál.”
„Igen.
Egy rohadt temetésen van.
Egy rohadt temetésen. Felicia feldobta a talpát.
Ő ott az első. Vitt neki virágot.
Nekem vesz virágot? Nem. Feliciának bezzeg vesz.
Biztos épp dugnak.
Megdugja a koporsóban. Tudom és kész.”
A barátaim: „Hmm.
Feltűnt volna, ha hullákat kefélne.”
„Soha nem lehet tudni.
Mickével én holtában is dugtam volna. Nekem hótt mindegy.”
Köszönöm, nagyon kedvesek.
Mielőtt összejöttem a pasimmal,
nem tudtam, milyen egy asztmással szexelni.
Mindig addig asztmásak, amíg nem dugnak.
Nem mondják, hogy: „Asztmás vagyok,
itt van az inhalátorom.”
Ki hallott ilyet?
Nem tudtam, hogy a pasim asztmás,
de ha az ember olyannal dug, akit kedvel,
jó akar lenni.
Mindent beleadtam. Mindenemet csupaszra borotváltam,
testápolóztam. Hetekig ananászon éltem.
Lefutottam a patikába, és… Jó, nem futottam.
Inkább lesétáltam, és találtam úgynevezett sunadezodort.
Ja nem, intimspraynek hívják.
Vettem pár üveggel.
Elhasználtam az elsőt. „Nem, kell még egy.
Mindegy, jöhet a harmadik.”
Csak azt nem tudtam, hogy az asztmások
nem bírják az… illatokat…
parfümöket meg ilyesmit.
Ezért ő…
lecsúszott oda,
és hirtelen elkezdett rázkódni.
Ennél jobban még nem élveztem semmit.
Ismerik a légnyomásos vibrátort? Gondoltam, kiképezte magát.
Megtanulta, hogy csinálják szájjal. Jó nekem.
Úgyhogy hagytam, míg köhögni nem kezdett.
Ami szintén a legélvezetesebb élményem.
Ha még nem köhögtek a csajuk puncijába, próbálják ki.
A koronavírus a legklasszabb dolog.
Amint kitört a járvány, ott termettem.
Ha valaki köhög a buszon: „Te hazajössz velem.”
Anders Tegnell: „Mindenkit be kell oltani.”
„Rohadt nőgyűlölő.”
Heteroszexuálisnak tartom magam, mert van egy fóbiám.
Tripofóbia. Félelem a lyukaktól.
Utálom a lyukakat.
Mintha ki akarna belőlük jönni valami.
Mint a TikTok zsaru.
Ha nekilátnék egy lánynak, és meglátnám a cuccot: „Jaj, ne!”
Fenyegethetne is a puncijával.
„Ha nem viszed ki a szemetet, tudod, mi lesz.”
Utálom a lyukakat, mindenféle lyukat.
Elmondtam anyámnak és a húgomnak.
Komoly beszélgetés volt. „El kell mondanom valamit.”
Nagyon aggódtak. Mondom: „Na jó. Szóval…
Tripofóbiás vagyok.
Ez nagyon nehéz.”
Mire a húgom: „Johanna!
Én is tripofóbiás vagyok.
Örökletes lehet.”
„Hát, én portugál vagyok, szóval nem is tudom.”
Köszönöm! Köszönöm, Avicii Aréna. Köszönöm, hogy eljöttek.
Igazán csodálatosak!
Köszönöm!
A feliratot fordította: Lippai-Nagy Dóra