Downloaded from YTS.MX
‎O COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Bună ziua!
‎Mersi! Sunteți drăguți!
‎La naiba, sunteți așa mulți!
‎La naiba!
‎Nici n-am așteptat momentul ăsta!
‎A trebuit să reprogramăm de vreo două ori.
‎Nici acesta nu e cel mai mic local.
‎La naiba, ce bine e să fii aici! ‎Am fost în turneu în această toamnă.
‎Am fost în locuri precum Falun,
‎Kristianstad,
‎Boras.
‎Eu și Boras nu suntem ‎cei mai buni prieteni, aș spune.
‎Așadar, mă bucur să mă reîntorc ‎în Stockholm. La Avicii Arena!
‎Oau!
‎Așadar, a trebuit să mutăm ‎acest spectacol de câteva ori
‎din cauza pandemiei.
‎Nu a fost minunat?
‎N-am de gând să vorbesc despre pandemie, ‎dar cam totul a fost închis.
‎Restaurantele au fost închise, ‎cluburile de stand-up au fost închise.
‎Deci, cam totul era închis, ‎în afară de Spy Bar…
‎care ținea o ușiță deschisă.
‎Și am alergat acolo, ‎ca să zic așa, cu toată viteza.
‎Eram beată criță, stăteam acolo ‎cu o găleată de șampanie pe cap…
‎și cineva filma.
‎FUTEȚI-NE TARE!
‎A fost înregistrat și difuzat în media.
‎Am devenit imaginea petrecerilor ‎în timpul pandemiei.
‎Am fost singura batjocorită. ‎Nimeni n-a mai fost.
‎Mă sună agentul meu: ‎„N-aduce vorba de asta în podcast!”
‎Așa că am adus vorba în podcast.
‎Știți celebra conferință de presă ‎ținută de Stefan Lofven,
‎conferința de presă „Gata cu petrecerile”…
‎A fost despre mine.
‎Spune-mi numele, Stefan, serios!
‎Nu așa vrei să te vadă prim-ministrul tău.
‎Ți-ar plăcea să te vadă câștigând Premiul ‎ONU pentru Pace sau ceva de genul.
‎Nu, el mă vede fără prudență ‎în mijlocul pandemiei.
‎Deci, singurul meu hobby, petrecerea, ‎s-a dus pe apa sâmbetei.
‎Nu știam ce să fac.
‎Așa că a trebuit să-mi găsesc alt hobby. ‎Voi ce faceți? Ce mai faceți acum?
‎Oamenii și-au găsit ‎noi hobby-uri în pandemie.
‎Oamenii au început să joace padel, ‎să aibă copii și chestii de genul.
‎Mă gândeam: ‎„Ce naiba să fac? Ce fac acum?”
‎Am ajuns să stau pe o scenă…
‎purtând un costum de dragon…
‎Trebuie să spun că nu merit aplauze.
‎Pentru cei care nu știu ce spun,
‎sper că sunt câțiva,
‎am fost în primul sezon ‎din „Masked Singer”.
‎Mulțumesc!
‎Clar cel mai rău lucru ‎pe care l-am făcut în viața mea.
‎N-am fost de acord s-o fac.
‎Mi-a spus producătorul săptămâna trecută: ‎„Nu-mi amintesc să fi spus da.”
‎„Nu!”
‎„Pentru că n-am spus, la naiba! ‎Dar, dintr-o dată, eram acolo.”
‎Cel mai nasol lucru posibil!
‎Dar niciodată nu m-am simțit așa slabă ca ‎atunci când se credea că sunt Anja Parson.
‎„La naiba, da!” M-am uitat în oglindă…
‎Adică… „Bine. Am slăbit puțin.”
‎Să crezi că-s Anja Parson
‎e ca și cum ai crede că ‎Leif GW Persson nu va fi niciodată obosit.
‎Nu se va întâmpla asta!
‎Săraca Anja!
‎A primit un comentariu pe Instagram:
‎„Tu ești dragonul din «Masked Singer.»”
‎E un elefant nenorocit pe scenă.
‎Să crezi că-s Anja Parsson…
‎Serios! E ca și cum ai zice ‎că bunătatea e principala ta calitate.
‎Se simte oribil din cauza asta.
‎A fost oribil. Cel mai rău lucru posibil.
‎Dar cred că am făcut-o pentru că ‎am avut o mini criză de identitate.
‎Vă voi spune de ce. ‎Cred că am fost răpită.
‎Ciudată reacție.
‎Cred că părinții mei m-au răpit. ‎Vă spun de ce.
‎În urmă cu câțiva ani, unei prietene ‎i s-a prescris un nou medicament
‎și a vrut să își verifice fișa medicală.
‎Am fost în spital când eram mică. ‎Sunt alergică la mai multe și iau pastile.
‎Chestia e că știu ‎că există dosare cu date despre mine.
‎Știu că-s lucruri acolo. Și voiam ‎să mă uit, doar de distracție.
‎Am intrat pe platforma medicală online. ‎Nu există nimic acolo.
‎Nici măcar un dosar. ‎Am devenit imediat suspicioasă.
‎Am sunat-o pe mama. ‎Îi spun câteva bătrânei ăleia, mă gândeam.
‎Așa că am sunat-o. ‎„Bună, dragă, ce mai faci?”
‎I-am spus: „Păi, bună…
‎Anette!
‎Sper că ești bine.”
‎„O mică întrebare…”
‎„Dosarul meu medical. ‎Hai să vorbim despre el. Unde e?”
‎Mama lucrează în domeniul sănătății,
‎așa că a spus: ‎„Trebuie să soliciți dosarul medical.”
‎Așa că am crezut-o. ‎Am sunat la consiliere.
‎Am vorbit cu o femeie drăguță, Birgitta.
‎Ne-am înțeles imediat. A fost incredibil!
‎În cele din urmă, am zis: „Hei, Birgitta…
‎Nu crezi că ar trebui… ‎să primesc acel dosar?”
‎A spus: ‎„Bineînțeles că ar trebui să-l primești.”
‎Așa că i-am dat CNP-ul meu,
‎dar brusc s-a făcut liniște.
‎Am întrebat: ‎„Alo? Birgitta? Mai ești acolo?”
‎Apoi mi-a spus: „Johanna, îmi pare rău, ‎dar n-ai niciun dosar.”
‎„Haide, dragă Birgitta…
‎Sun-o pe Lena la spitalul din Vasteras. ‎Am fost la spital, sunt sigură.”
‎A spus: „Regret! N-am ce face.”
‎A închis.
‎Atunci am început să lucrez la Securitate.
‎Am început o anchetă.
‎Am început să-mi sun prietenii și familia. ‎Am sunat-o pe bunica.
‎„Nu-ți amintești când am fost în spital?”
‎A spus: „Nu, Johanna. ‎N-ai fost niciodată în spital.”
‎Îmi pare rău, dar târfa aia mică
‎știe când sora mea ‎a fost vaccinată contra tetanosului,
‎dar când eu stau în spital trei zile, ‎are Alzheimer.
‎L-am sunat pe tata. ‎„Mai știi când am fost în spital, nu?”
‎„Johanna, ai visat. ‎Nu s-a întâmplat niciodată.”
‎„Ba da! Mi-ai dat bomboane.”
‎„Sper că tu ai fost, ‎altfel a fost un alt bătrân nenorocit.”
‎Apoi, am primit mesaj de la unchiul meu. ‎„Nu mai săpa în asta, Johanna.”
‎Sunt sigură că voi continua să sap, ‎doar ca să știi!
‎Faza e că am fost în spital toată viața.
‎Clar nu toată viața, dar de multe ori.
‎Chiar acum sunt în spital. ‎Trebuie să mă întorc după spectacol.
‎Am o perfuzie în culise.
‎Am fost în spital de multe ori.
‎Am fost alergică la roșii toată viața.
‎Dar n-a vrut nimeni să vorbească ‎despre asta acasă. Niciodată!
‎Îmi întrebam părinții: ‎„Când am ajuns alergică la roșii?”
‎„Păi…”
‎Nebunie totală!
‎Știu că am fost în vacanță în Portugalia.
‎Am avut roșii acolo.
‎Roșii mari portugheze, ‎supă de roșii, ketchup…
‎Îmi amintesc al naibii de bine. ‎Dar după călătorie, totul e întunecat
‎în ceea ce privește roșiile.
‎Ceea ce înseamnă…
‎că în fața voastră…
‎se află…
‎Madeleine McCann.
‎Eu sunt Madeleine McCann!
‎Cred că semăn cu ea.
‎Am stat în fața oglinzii ‎și am făcut aceeași față.
‎O, Doamne!
‎Vai!
‎Eu sunt, la naiba!
‎O spun încă din toamna anului trecut, ‎dar poliția nu m-a arestat.
‎Văd că e ceva în neregulă cu mine.
‎Ceva nu e în regulă, dar nu știu ce.
‎Știu care e problema. ‎Am o oglindă, nu vă faceți griji!
‎Dar mereu… am fost un copil ciudat.
‎Singurul lucru pe care mi l-am dorit ‎a fost un pește de companie.
‎Acesta a fost singurul lucru. ‎E mai rău decât insectarul.
‎Cine vrea asta? Dar am primit trei pești. ‎Am fost atât de fericită!
‎Le-am dat și nume.
‎M-am lăudat cu ei la școală. Am spus:
‎„Am peștișori de companie.”
‎„Și noi avem demnitate. Dispari!”
‎Când am ajuns acasă de la școală, ‎cei trei peștișori ai mei erau pe podea.
‎Săriseră din acvariu.
‎Dar mamele fac ce fac mamele… ‎adică „mama".
‎Am mers să cumpărăm alți trei peștișori. ‎„Cui îi pasă de pești?”
‎Sunt așa fericită! Mă laud la școală.
‎Cineva aruncă cu pietre în mine, ‎nu-mi amintesc.
‎Mă întorc de la școală.
‎Același lucru din nou. ‎Cei trei peștișori ai mei sunt pe podea.
‎Șase peștișori de companie s-au sinucis.
‎Criminalii și psihopații,
‎știm că de mici ‎torturau animalele sistematic
‎și le făceau să vrea să moară.
‎Așa că, am țipat ‎în fața închisorii pentru femei Hinseberg:
‎„Lăsați-mă să intru!
‎Sunt una de-a voastră!”
‎Cred că eu sunt următoarea femeie Arboga. ‎Serios!
‎Chestia e că un prieten de-al meu ‎a primit un pește la 18 ani.
‎Nu era foarte popular.
‎Nu e din Stockholm, ‎așa că se ducea în vizită la părinții lui.
‎M-a întrebat: „Johanna, ai putea, te rog…
‎să ai grijă de peștele meu?”
‎Habar n-avea de problemele mele cu peștii.
‎Habar n-avea. Și eu nu voiam să-i zic.
‎La naiba, nu! ‎Și, oricum, nu e o sarcină așa grea.
‎„Trebuie doar să-l hrănești. ‎Nu trebuie să fii acolo.”
‎„Crede-mă, voi fi acolo!”
‎Așa că mi-am luat ‎o săptămână concediu medical.
‎Stau acolo și mă uit la pește… ‎Stau acolo și vorbesc cu peștele.
‎„Te rog, nu sări, ‎te rog, nu sări, te rog…”
‎Și peștele a supraviețuit. ‎A fost cea mai fericită zi din viața mea.
‎Am sunat-o pe mama.
‎Mersi!
‎Oau!
‎Ați pus ștacheta destul de jos ‎pentru aplauze.
‎Nu-mi acordați prea mult credit, nu?
‎Am sunat-o pe mama și i-am spus: ‎„Peștele a supraviețuit!
‎Poate că nu e nimic în neregulă cu mine. ‎E foarte bine.”
‎Mama mi-a zis: „Mă bucur să aud asta!
‎Dar trebuie să-ți spun ceva.”
‎Așa că mama mi-a spus:
‎„Peștii tăi de companie… nu s-au sinucis.
‎A fost pisica.”
‎„Și te-ai gândit că mai bine spui ‎că s-au sinucis decât că a fost pisica.”
‎„Ești proastă?” Acum urăsc toate pisicile.
‎„Nu e de mirare că asasinarea lui Palme ‎e nerezolvată cu oameni ca tine.
‎A fost nenorocita de pisică!”
‎Încep să par nebună.
‎Ori voi sfârși în spatele gratiilor, ‎ori polițistă.
‎Astea sunt opțiunile mele.
‎Conservatorii vor încă 3000 de polițiști.
‎Avem nevoie de 3000 de polițiști noi. ‎Afară cu cei vechi, hai cu cei noi!
‎Ați văzut ce polițiști avem?
‎Avem polițiști care sunt pe TikTok.
‎POLIȚIA
‎Acest om se plimbă liber pe străzi.
‎Când am văzut asta prima dată, ‎am ajuns în moarte clinică.
‎Dar m-am gândit: „E doar un videoclip. ‎Era în pauză și se plictisea.”
‎Nu, mai sunt!
‎Uitați-vă la fața asta!
‎Cum e?
‎Aș prefera să vină „Căpitanul Skirt” ‎să mă salveze decât idiotul ăsta.
‎Imaginați-vă că sunați la poliție ‎și vine ăsta.
‎„Mai întâi trebuie să fac un TikTok.”
‎„Savage Love” pentru tipul ăsta.
‎Îmi plac serialele polițiste. ‎Îmi place „Beck”. Vă place „Beck”?
‎Bine!
‎Îmi place! Mă uitam când eram mică.
‎Mă uitam cu tatăl meu.
‎Nu m-am uitat la doi ani,
‎„Beck - fata din pivnița cu rădăcini”.
‎„Gunvald, ar fi drăguț să i-o tragi.”
‎Nu știu ce mi-au arătat ‎părinții mei adevărați. Dar…
‎Toți prietenii mei se uitau la Disney ‎și alte chestii de genul. Nu și eu.
‎Adică, m-am uitat la Ariel.
‎Da!
‎M-am uitat la Ariel, ‎dar doar că-mi plăcea mult Ursula.
‎E singurul personaj ‎care își dă seama că Ariel e o scorpie.
‎Are ceva în ea.
‎Și îl iubesc pe Micke Persbrandt.
‎Da!
‎E viitorul meu soț.
‎Știu asta și o știe și el.
‎Nu vorbesc despre ‎nimic altceva în interviuri.
‎Acum are identitate protejată, ‎ceea ce e păcat.
‎Și adresă. Deci, nu pot merge la el.
‎L-am iubit de când eram mică.
‎Îmi amintesc o dată, la școală, ‎a trebuit să ne desenăm idolii.
‎Iar colegii mei de clasă îi desenau ‎pe Marcoolio sau Michael Jackson.
‎Eu l-am desenat pe Micke P.
‎N-am fost niciodată atât de minuțioasă.
‎N-am fost niciodată așa atentă. ‎Am desenat cu atenție.
‎Profesoara se plimba ‎și se uita la desenele tuturor.
‎E-Type și chestii de genul.
‎Cine l-ar desena pe E-Type?
‎Probabil e un idol.
‎Profesoara a venit la mine și mi-a spus…
‎„Johanna,
‎ce e asta?”
‎I-am zis…
‎„E Micke P.
‎Nu-i așa că arată bine dezbrăcat?”
‎Nu e normal să-l desenezi în clasa a doua, ‎pe Micke Persbrandt dezbrăcat.
‎Nu e! Nu eram normală.
‎Am fost groaznică la școală. ‎Am fost mai rea decât „Hyper-Adam”.
‎Cu toții am avut un „Hyper-Adam” în clasă. ‎Cu toții!
‎Am fost mai rea decât el. Înțelegeți?
‎M-am gândit la toate materiile școlare.
‎Cum ar fi economia domestică. ‎Ce naiba a fost asta? Serios!
‎Ai mâncat. Asta e tot! ‎Am avut o profesoară pe nume Lisbeth.
‎Purta Birkenstocks, ‎folosea cartea de bucate ca accesoriu
‎și alerga între sălile de clasă.
‎Și puteai să te porți urât la ora ‎de economie domestică fără să fii certat.
‎Dacă aș fi ars biscuiții, ‎Lisbeth ar fi spus:
‎„Data viitoare, coace-i doar zece minute ‎în loc de 15.”
‎„Bine!”
‎Dacă aș fi spart aragazul, ‎Lisbeth ar fi spus:
‎„Va trebui să chemi reparatorul.”
‎Dacă aș fi dat foc la toată clasa,
‎Lisbeth ar fi fost fericită ‎că vin pompierii.
‎Puteai să te comporți ‎foarte urât fără să fii certat.
‎Dar dacă spălai vase cu apa curgând…
‎se dezlănțuia iadul!
‎Erau chemate serviciile sociale ‎și îți petreceai Crăciunul departe.
‎Și cred că, pentru ‎că și eu am fost un copil așa ciudat,
‎într-o oarecare măsură, urăsc copiii.
‎Urăsc copiii! Punct.
‎Pentru că eram un copil ciudat, dar și ‎din cauza primului meu show de stand-up.
‎Primul meu show a fost ‎pentru Asociația Tinerilor Alergici.
‎E sinucidere socială, cu siguranță.
‎Aveau o conferință
‎și un prieten de-al meu a fost întrebat ‎dacă ar putea face stand-up.
‎„Avem o conferință, ‎cu oameni între 18 și 35 de ani.
‎Ne-ar plăcea ca cineva să facă stand-up.”
‎L-au întrebat ‎dacă poate face 40 de minute.
‎A spus: „Nu, n-am făcut niciodată atât.”
‎„Dar am o prietenă care ar vrea să-ncerce. ‎Putem face câte 20 de minute fiecare.”
‎Așa că am spus da. ‎Asta s-a întâmplat în Orebro.
‎O văgăună!
‎Scriu 20 de minute de material despre
‎cât de mult urăsc oamenii alergici.
‎Mergem acolo, ‎sunt super încântată de primul meu show.
‎Când intru, văd 30 de perechi ‎de papuci de copii de 10 ani.
‎Îi văd și mă gândesc: ‎„Ce naiba se întâmplă?”
‎Prietenul meu tocmai ‎fusese la Eurovision Suedia,
‎și când mă uit, îi văd ‎pe toți copiii venind spre noi…
‎„Mișcă-te, graso!” „Ce naiba se întâmplă?”
‎Mă sperii, că am fost păcălită.
‎Suntem într-o tabără pentru copii ‎care n-au prieteni.
‎Copii care spun: „Ești alergic la flori?” ‎La asta am ajuns.
‎Mă gândesc: „Am scris 20 de minute despre ‎cât de mult îi urăsc pe acești copii.
‎Nu pot să spun asta! Chiar nu pot!”
‎Dar totuși, am spus-o!
‎Așa că urc pe scenă.
‎Încep cu: ‎alergiile la arahide ar trebui să moară.
‎Felix din primul rând începe să plângă.
‎Apoi spun: ‎„Știi că atunci când sugi o sculă…”
‎Nu!
‎Nu fac asta, Johanna! ‎Au zece ani. Ești proastă?
‎De asemenea, a trebuit ‎să rămânem acolo peste noapte.
‎Imaginați-vă atmosfera de la micul dejun. ‎N-a fost grozavă!
‎Deci, nu prea îmi plac copiii. ‎Dați-mă în judecată!
‎Ceea ce nu e grozav. ‎Sora mea are doi copii.
‎Am crezut că unul era de ajuns.
‎Dar a decis să mai stoarcă unul.
‎Dar îmi place mai mult puștiul cel nou.
‎Are șase luni. Nu vorbește. Este genial!
‎Celălalt are patru. ‎Nu înțelege ironia… deloc.
‎Stăm acolo și ne uităm unul la altul.
‎„Mișcă-te!”
‎Sora mea era nebună când era însărcinată.
‎A crezut toate miturile despre sarcină.
‎Venea la mine și-mi spunea: „Johanna… ‎Uită-te la strălucirea mea de gravidă.”
‎„Da, transpiri.
‎Picură de pe tine, adică…”
‎„Uită-te la părul meu, ‎e atât de lung, gros și strălucitor.”
‎„E gras, Emelie.
‎N-ai mai făcut duș de nouă luni. ‎Ce vrei să spui?”
‎„Uite, sânii mei sunt atât de mari!”
‎„Arăți ca o vacă de lapte.”
‎Dar acum vrea să salveze lumea. ‎Vrea să devină noua Greta.
‎Cu toții avem vise și obiective, ‎dar trebuie să existe o limită.
‎Vorbește despre ‎înscrierea în registrul donatorilor.
‎Sunteți în registrul ăsta? Aplaudați!
‎Sunteți câțiva.
‎Văd că te uiți în altă parte acum… ‎Vin după tine.
‎- Câți ani ani? ‎- 23.
‎De când ești în registrul de donatori?
‎Trei ani. De ce te-ai înscris?
‎Nu știi?
‎Perfect!
‎Ce ai spus?
‎„A trebuit.”
‎Așa te hotărăști tu în toate? „A trebuit…”
‎E o decizie importantă ‎să lași oamenii să te ciopârțească.
‎Ai fost și tu răpită? E ca și cum am avea…
‎Suntem la fel.
‎E de dragul conștiinței tale…?
‎Deci, la ce altceva te-ai mai înscris?
‎WWF? Donezi bani în fiecare lună?
‎Nu, nu donezi. Îmi dau seama.
‎La Bianca Ingrosso poate.
‎CAIA?
‎Incredibil! Mulțumesc!
‎Mă bucur să vă avem alături! ‎Nu sunt înscrisă în registrul donatorilor.
‎O să vă spun de ce ‎nu sunt în registrul donatorilor.
‎Cercetările arată ‎că persoana care primește organul tău
‎ar putea moșteni ‎nevoile și emoțiile donatorului.
‎Și refuz să expun pe cineva la asta! ‎Serios!
‎Gândește-te că-mi iei ficatul.
‎Ai fi încurcat-o din prima.
‎Ia-l pe al altcuiva. ‎Ia-l pe al lui Jockiboi.
‎Are toate diagnosticele care există ‎și-și aruncă copilul pe scări…
‎Nu se uită azi la emisiune. E în regulă.
‎E plecat să vâneze fantome sau așa ceva.
‎Nu expun pe nimeni la organele mele.
‎Că am multe gânduri ciudate.
‎Nimeni n-ar trebui să fie ca mine.
‎- Vă plac fructele de mare? ‎- Da.
‎Bineînțeles! Le iubesc!
‎Dar cred că a mânca fructe de mare ‎seamănă puțin cu sexul anal.
‎Alo?
‎Cred că e destul de mult ‎de la idee la acțiune.
‎Multă muncă…
‎pentru o plăcere foarte mică. Adică…
‎Doar femeile aplaudă.
‎Exact!
‎Voi sta pe aici seara și doar…
‎„Să mă deranjez în seara asta? Merită?”
‎Și mâinile tale miros atât de urât…
‎Vrei doar un șervețel umed. ‎Un șervețel umed cu aromă de lămâie.
‎Dacă aș avea unul, aș fi de acord.
‎Alte gânduri pe care să nu le aibă nimeni, ‎altfel ar fi pericol pentru societate.
‎Oamenii au gânduri uimitoare, dar eu nu.
‎Chestiunea mea de suflet e… morcovul…
‎în interiorul…
‎morcovului.
‎Chiar există un morcov ‎în interiorul morcovului…
‎…care e foarte gustos! E o nebunie totală.
‎Luați o mușcătură din morcov
‎și vedeți o tulpină micuță.
‎E o nebunie!
‎E așa drăguț! E ca un ou Kinder, Doamne! ‎E cel mai bun concept.
‎Morcovul din interiorul morcovului ‎seamănă puțin cu băieții circumciși…
‎în sensul că au îndepărtat partea rea…
‎dar au ținut-o pe cea bună.
‎Când te culci cu cineva circumcis, ‎nu trebuie să…
‎o scoți, s-o cureți, ‎să îndepărtezi mizeria…
‎Nu e nevoie să faci asta. ‎E cel mai bun lucru din lume!
‎Nu pot să-mi donez organele. ‎M-am născut în anii '90.
‎Deci sunt mai mulți din anii '90 aici.
‎Corect!
‎Noi, copiii anilor '90, suntem atât de…
‎Cei mai răi care ‎au fost puși pe planeta asta.
‎Noi, cei născuți în anii '90, spunem: ‎„Am un balcon franțuzesc.”
‎Și ei spun: „E o fereastră mare. Taci!”
‎Copiii din anii '90 cred că ‎Malala e mama lui Simba. Aici suntem!
‎Copiii anilor '90 devin influenceri.
‎Aici ne aflăm!
‎Avem influenceri ‎care își spun antreprenori.
‎Gândiți-vă puțin la asta!
‎Își spun antreprenori ‎atunci când fac huse de telefoane
‎cu Ideal of Sweden.
‎Marmură pe fiecare dintre ele. Serios!
‎La ce ați vrea să răspundeți? La crima ‎de la Palme sau la o husă de marmură?
‎Să-ți spui antreprenor ‎că faci huse de telefoane
‎cu Ideal of Sweden.
‎Ca și cum ai zice că cine lucrează ‎pentru Foodora lucrează cu filare.
‎Avem păreri așa bune despre noi înșine.
‎Am văzut un serial numit „Catfish”.
‎E despre oameni care au fost împreună ‎mereu fără să se întâlnească vreodată.
‎A fost un tip din anii '90 în serial. ‎Avea o prietenă de zece ani.
‎Erau logodiți, ‎dar nu se întâlniseră niciodată.
‎Doi tipi au venit să-l ajute s-o găsească ‎și să-i facă să se întâlnească.
‎L-au întrebat: „De ce nu v-ați întâlnit?”
‎El a spus: „Nu, e prea ocupată.”
‎Reacție spontană: în zece ani?
‎Sunt sigur că vei putea găsi ‎puțin timp liber în program.
‎Ei au spus: ‎„Bine. Dar ați vorbit la telefon?”
‎El a spus: „Nu, dar i-am auzit vocea.”
‎Au întrebat: „Ce naiba se petrece?”
‎În cele din urmă, ei spun: ‎„Arată-ne cine e fata.”
‎El spune: „N-o să mă credeți.”
‎„E Katy Perry.” „Da, sigur.”
‎Cel mai probabil să fii cu Katy Perry. Nu!
‎Avem o părere așa bună despre noi. Dacă nu ‎suntem influenceri, facem orice altceva.
‎Am întâlnit un tip la o petrecere
‎și cumva a început ‎să vorbească despre el însuși.
‎Asta nu se întâmplă niciodată.
‎Am început să vorbim despre muncă. ‎I-am zis: „Sunt comediant.”
‎El a spus: „Ciudat.”
‎I-am spus: „Mersi!”
‎Așa că l-am întrebat ce face el.
‎A spus: „Eu fac beatboxing.”
‎„Poftim? Nu m-am referit la hobby-ul tău, ‎ci la slujba ta.”
‎„Asta e slujba mea.”
‎„Bine, scoți sunete de tobe din gură. ‎Asta faci.”
‎Mi-a spus că merge la un „antrenor ‎de respirație” o dată pe săptămână.
‎Fiindcă ‎„respirația e importantă în scădere”.
‎Nimeni nu poate auzi diferența. Serios!
‎Voia să fie cel mai bun din lume.
‎Sunt doar două persoane care o fac, ‎nu e așa greu. Fă-o!
‎Apoi mi-a spus că va lansa un demo.
‎„Vrei să-l auzi?”
‎„Nu.”
‎N-am spus asta.
‎Am spus: ‎„N-am căști. Îmi pare rău, amice.”
‎Apoi a spus: ‎„Pot s-o fac în direct, dacă vrei.”
‎Da, bine!
‎Așa că, am stat acolo trei minute,
‎sperând că va avea un atac de astm.
‎Cum faci groove pe beatbox?
‎Am rămas acolo… „Va trebui să mă legăn. ‎Mă voi legăna puțin.”
‎M-am legănat. Apoi mi-am zis: ‎„Ridic un braț.” Am ridicat un braț.
‎M-am gândit: „Sunt prea tăcută.”
‎„Nu pot face beat, dar hai să fac ‎ceva.” Ziceam: „Da.”
‎„Mhm.”
‎„Skrrt.” Da, știi!
‎Nu m-am simțit niciodată atât de albă!
‎N-am făcut niciodată beatboxing.
‎E ca și cum te-ai uita la călărie.
‎Ce să spui? ‎„Frumoasă săritură.” Nu mă întreba.
‎Era ca o luare de ostatici fără armă.
‎Mă simțeam ca o cobră ‎care iese dintr-o găleată. Serios!
‎Ați înțeles? Aveți un fiu.
‎Într-o zi vine și spune:
‎„Mamă, de ziua mea ‎îmi doresc un antrenor de respirație.”
‎„Știi ceva, David?”
‎„Îți dau o pușcă cu aer comprimat ‎să te împuști în cap.”
‎Dar am făcut sex.
‎Deci, știți voi… Da.
‎Spuneți că perdele astea sunt roșii? ‎Corect…
‎De fapt, mă străduiesc ‎să vă privesc în ochi.
‎Sunt puțin rușinată.
‎Dar a fost bine. M-a urmat tot drumul ‎până acasă, ceea ce a fost drăguț.
‎Am intrat și am încuiat ușa.
‎I-am zis: „Nu pleci nicăieri!”
‎„Din partea mea, ‎poți să faci beatbox până mor.”
‎Voiam să facem sex și, ‎știți voi, există preludiu…
‎Ar trebui să i-o sugi.
‎Sunt lucruri care îmi plac mai mult, ‎doar ca să știți…
‎Dar sunt om și am făcut-o.
‎Așa că, m-am pus în genunchi…
‎Nu voi privi pe nimeni în ochi acum. ‎Pur și simplu.
‎Dar m-am pus în genunchi ‎și am început să mă pregătesc…
‎să vomit și să nu mai pot respira…
‎…să am răni la gât și coloană.
‎Eram pregătită pentru tot.
‎Așa că, m-am pus jos și…
‎…„am început treaba” nu sună bine.
‎Am început petrecerea. ‎Așa e mai bine. Am început petrecerea.
‎După o vreme, simt brusc o mână…
‎pe…
‎Ziceți voi… pe…
‎capul meu…
‎Și începe să mă mângâie.
‎Eu fac așa, iar el așa. ‎E ca o nenorocită de tornadă.
‎„Ce naiba se întâmplă?”
‎Nu am îndrăznit să spun: ‎„Respect! Corpul meu!”
‎M-am gândit: ‎„Ne simțim bine aici jos.”
‎Și continua. ‎După un timp, am prins ritmul.
‎Cântă „La Macarena”. Să ne mișcăm!
‎Dar m-a amețit. ‎Mă întrebam: „Unde am ajuns?”
‎„Sunt cu părinții mei reali?” ‎Așa gânduri aveam…
‎După un timp, m-am gândit: ‎„Trebuie să știu ce se întâmplă aici jos.”
‎Mi-am dat seama ‎că stăteam acolo cu gura plină…
‎primind un masaj la păr.
‎Nu suntem la spa!
‎Dacă l-aș fi masturbat cu dreapta,
‎stânga ar fi primit masaj.
‎Poziția 69… ‎„Poți să-mi faci masaj la picioare?”
‎Asta m-a marcat pe viață.
‎Așa că acum, când mă duc la coafor ‎și mă spală pe păr…
‎Ulterior, am aflat că aveam ‎fie chlamydia, fie o infecție urinară.
‎S-a dovedit că le aveam pe ambele.
‎Am comandat un test de chlamydia, ‎pentru că nu merg la ginecolog.
‎Nu mă pot uita în ochii ei ‎să-i spun că m-am distrat. Refuz!
‎Am comandat un test de chlamydia ‎și l-am primit într-un plic alb.
‎Un test de chlamydia și un prezervativ.
‎Nicio mențiune.
‎Ce afirmație nenorocită!
‎„Poftim, târfă mică!” E chiar…
‎Dar, proastă cum sunt, ‎am vărsat conținutul eprubetei.
‎Și n-am terminat testul. ‎Am comandat altul.
‎Din nou același lucru: un plic alb, ‎un test de chlamydia și trei prezervative.
‎Vă imaginați ce au spus? Serios!
‎Data viitoare o să primesc un vibrator.
‎Cu un bilet: „Nu te mai culca cu nimeni!”
‎E ca vânzarea de reviste de Crăciun. ‎Vinzi mai multe, recompense mai bune.
‎Data viitoare primesc un „Satisfy Pro”. ‎Va fi minunat!
‎Sincronizarea n-a fost bună.
‎Nu știu dacă e vreodată ‎momentul potrivit să ai chlamydia.
‎A fost nasol, ‎pentru că urma să plec în Costa Rica…
‎să învăț să fac surf.
‎Am fost ocupată cu munca, ‎eram foarte obosită.
‎Trebuia să găsesc calmul, ‎să mă regăsesc pe mine și așa mai departe.
‎E nevoie de 34 de ore ‎pentru a ajunge în Costa Rica.
‎Calmul a dispărut deja la Londra.
‎Când am ajuns, fetele purtau ‎pantaloni scurți și tricouri.
‎Mâncau muesli ca gustare.
‎„Perfect. Mai am două minute ca să pierd ‎40 de kilograme. O să fie minunat!”
‎Primul lucru pe care îl întreabă: ‎„Ai mai făcut surf?”
‎„Ce naiba crezi? ‎Arăt ca un popicar. Ești prost?”
‎În prima zi ne trezim ‎la 5:30 să facem yoga.
‎Pentru mine, yoga înseamnă să dorm,
‎să aprind o lumânare ‎și să jonglez cu mango.
‎Trebuia să stăm ca un câine ‎cu capul în jos, planșă cu fundul în sus,
‎timp de 45 de minute, și să respirăm.
‎Pur și simplu, nu mai aveam aer.
‎Am avut garanție pentru surf.
‎„100% șanse să înveți să faci surf.”
‎Scria pe site.
‎„100% șanse să înveți să faci surf.”
‎Au fost nevoiți s-o schimbe la 99%.
‎Surferii sunt cei mai răi oameni ‎pe care i-am întâlnit vreodată.
‎Se trezeau dimineața… ‎„Azi am luat niște valuri verzi.
‎Și am luat ecstasy. Taci din gură!”
‎A fost oribil!
‎M-am dus acolo să mă regăsesc. ‎Habar n-aveam unde eram.
‎Când am ajuns acasă, m-am întrebat: ‎„Ce să fac acum? Să citesc horoscopul?”
‎Citește cineva de aici horoscopul? ‎Bateți din palme.
‎Da. 3000 de retardați.
‎Mulțumesc că ați venit!
‎Și eu citesc horoscopul.
‎Sunt cu voi, dar nu cred ‎că vreți să fiți în categoria mea.
‎Iubesc horoscopul, iubesc ideea că ‎la un moment dat se va întâmpla ceva bun.
‎Cineva tocmai a fost concediat.
‎Iubesc horoscopul, dar ‎nu când e despre planete și alte prostii.
‎Nu-mi pasă! Vreau doar să știu ‎dacă, unu, mă place cineva?
‎Doi, mă voi îmbogăți?
‎Trei, mă vor găsi părinții mei adevărați?
‎Acestea sunt lucrurile ‎pe care chiar vreau să le știu.
‎Am fost la o ghicitoare acum câteva luni.
‎Am ajuns, ‎și primul lucru pe care mi-l zice…
‎„Văd că… stai într-o casă… singură.”
‎„Bine. Minunat!
‎Am plătit o oră. O să fie distractiv.”
‎„Nu! Îți va plăcea.”
‎„Cred că n-am de ales, nu-i așa?”
‎Apoi am ajuns la partea amuzantă, când ‎a trebuit să pun întrebări cu da sau nu.
‎Putea să vorbească cu îngerii, ‎cel puțin așa spunea ea.
‎Ce ușor!
‎Nu cred că poți suna Wi-Fi în cer, ‎dar dacă ea crede, bine.
‎A spus: „Zi o întrebare cu da sau nu ‎și eu voi răspunde.”
‎Am luat-o în serios. „Voi întreba lucruri ‎la care chiar vreau răspunsuri.”
‎Așa că am întrebat-o: ‎„Voi fi vreodată polițistă?”
‎Și-a scos cărțile de tarot. ‎„O, jucăm Uno acum?”
‎A spus: „Voi pune cărțile pe masă.”
‎„Dacă sunt 13 cărți, înseamnă că nu.”
‎„Mai puțin de 13 cărți înseamnă da.”
‎„Bine, mă rog. Dă-i drumul. Fă-ți treaba!”
‎Pune cărțile pe masă și spune: „Hm…”
‎„Da. Sunt 13 cărți…
‎deci înseamnă că nu.”
‎„Te-am văzut numărându-le! Nu-s proastă!”
‎Apoi spune: ‎„Te întâlnești cu cine nu trebuie.”
‎„Mersi, știu! M-am întâlnit cu un tip ‎care locuia într-o rulotă. Te rog…”
‎Da. M-am întâlnit cu un tip ‎care locuia într-o rulotă.
‎Asta a fost când locuiam ‎în Vasteras, orașul meu natal.
‎Eram într-un bar. ‎A venit la mine și mi-a spus:
‎„Vrei să vii la mine acasă?”
‎M-am gândit: ‎„Nu voi mai primi această întrebare.”
‎„Deci, iată-mă spunând da vieții.”
‎Ne urcăm într-un autobuz.
‎Numărul 309 spre Hoganas, ‎n-auzisem niciodată de locul ăsta.
‎Am mers 20 de minute, 30 de minute…
‎Dacă inviți pe cineva la tine acasă, ‎trebuie să locuiești în oraș.
‎Nu te poți aștepta ca eu să trec granița. ‎Refuz să fac asta!
‎După 45 de minute, ‎ajungem pe un drum noroios. Întuneric!
‎Spune: „Coborâm aici.”
‎„Ești sigur?”
‎„Da. Coboară.”
‎„Bine, grozav! ‎Voi fi răpită din nou. Ce minunat!”
‎- Te iubesc! ‎- Mersi!
‎Probabil e el.
‎Mersi că ai venit!
‎Coborâm din autobuz. ‎Mi-am dat seama că n-are rost
‎să încerc să fug de el.
‎Știți cât de repede fug?
‎Viteza mea maximă e trapul. Serios!
‎E beznă! Nu vedem nimic.
‎Scoate o lanternă din buzunar.
‎A adus o lanternă la bar!
‎Clar un semnal de alarmă.
‎Eram ca doi orbi. „Ce se întâmplă?”
‎Ajungem la campingul de rulote.
‎Spune: „Aici locuiesc.”
‎Bine…
‎„Poate ai fi putut să spui mai devreme.”
‎Dar am continuat să ne vedem, ‎destul de ciudat.
‎A fost cam greu ‎să le spun alor mei unde locuia.
‎Era ceva în legătură cu asta… ‎„Nu le pot spune, nu încă.”
‎Într-o seară, ‎părinții m-au întrebat ce fac.
‎Am spus: „Mă duc la Felix.”
‎„Felix locuiește la țară, nu?”
‎„Într-un fel. E un pic mai departe.”
‎„Vrei să te ducem noi?”
‎„La naiba, nu! ‎O să iau autobuzul spre Hoganas.
‎Sunt bine.” „Stă la vilă sau…?”
‎„Nu e chiar o vilă… E un singur etaj.”
‎„Bine, un bungalow?” ‎„Ei bine, n-aș spune asta…”
‎„Bine, o casă în linie?”
‎„Clar sunt case în linie, poți spune așa.”
‎„Deci, e un apartament? Haide, ce…?”
‎„E un apartament pe roți, ce pot să spun?”
‎„Te întâlnești cu cineva fără adăpost. ‎Foarte bine! Felicitări!”
‎Tipul ăsta avea atâtea semnale de alarmă. ‎Îi plăcea și supa de măceșe.
‎De ce să nu ne despărțim în acel moment? ‎Serios!
‎Într-o seară, ‎când mergeam la el, mi-a scris:
‎„Johanna, ai putea…
‎te rog, să iei supă de măceșe?”
‎„Clar al meu va primi supă de măceșe!”
‎Merg în supermarketuri ‎doar dacă știu unde sunt produsele,
‎pentru că nu le găsesc.
‎Lucrătorii sunt foarte dedicați, ‎iar noi vrem doar să facem cumpărături.
‎Dar asta a fost prea din scurt,
‎așa că merg acolo și nu știu unde e supa.
‎N-am nici cea mai mică idee. ‎E caldă sau rece?
‎E cu lapte sau cu jeleu?
‎Căutam ca o nebună, dar n-o găseam. ‎Bine, trebuie să întreb.
‎Trebuie să întreb.
‎Văd o fată lucrând în magazin.
‎Mă duc la ea și îi spun: ‎„De ce? Bună ziua!”
‎Cu siguranță n-am spus asta. ‎De ce aș fi spus asta?
‎Cred că am spus… „Bună!” „Bună ziua!”
‎Și ea a spus: „Bună ziua!”
‎Clar că n-a fost doar asta conversația.
‎Am spus: „Pot să te întreb ceva?”
‎Ea a spus: ‎„Da, normal, întreabă-mă orice.”
‎„Voiam să întreb…
‎unde e supa de măceșe. ‎Nu trebuie să mă conduceți!”
‎Și ea… ‎„Corect! Să mergem la supa de măceșe!”
‎E o plimbare a rușinii prin magazin.
‎„De ce faci asta?” ‎Vor să mă ducă în Narnia.
‎Ești proastă? Spune-mi doar culoarul! ‎E așa o mândrie!
‎Urăsc să merg și la Systembolaget.
‎E oribil! Vreau să vină băutura la mine. ‎Asta e tot ce-mi doresc!
‎Dar mă duceam la o cină, ‎probabil cu tipul ăsta idiot din rulotă.
‎Și când împlinești 20 de ani,
‎trebuie să aduci flori ‎sau vin sau ceva de genul.
‎Nu știu nimic despre vin, ‎dar bine, o să cumpăr.
‎Mă duc la raftul cu vin. Mă uit la ‎toate vinurile roșii, verific etichetele
‎și aleg sticla cea mai scumpă. Asta e tot!
‎Mă uitam la un vin ‎și vine o doamnă lângă mine.
‎Și spune… „Tocmai mă uitam la acel vin.”
‎„Bine.”
‎„Știi dacă merge bine cu carne?”
‎Habar n-am! ‎Beau Red Bull și vodcă în weekend.
‎E ca și cum Penny Parnevik și-ar întreba ‎părinții despre contracepție.
‎Are 15 milioane de frați și surori.
‎Eu am fost singură o vreme.
‎Acum, din fericire mi-am găsit un tip. ‎Incredibil!
‎Mulțumesc!
‎Mă va părăsi în curând, dar e în regulă.
‎Voi rămâne aici.
‎Am fost singură foarte mult timp.
‎Nu mă pricep deloc la întâlniri. ‎Aveți Tinder?
‎Nu atât de mulți din zece mii.
‎Dacă aflu mai târziu că aveți Tinder, ‎o să vă omor pe toți!
‎Nimeni nu vrea să recunoască, iar ceea ce ‎sunt pe cale să recunosc e mult mai rău.
‎Am avut Tinder Gold.
‎A fost un râs. L-am auzit.
‎Tinder Gold vă permite ‎să vedeți cine v-a apreciat,
‎puteți alege și merge în străinătate.
‎În aplicație, nu escorte.
‎Tinder Gold costă 200 de coroane pe lună.
‎Mai mult decât curentul.
‎Aș fi putut salva trei copii pe lună, ‎potrivit Unicef.
‎Nu, nu e pentru mine.
‎Mi-am luat Tinder Gold ‎pentru a economisi mult timp.
‎Da, economisesc timp ‎navigând prin Australia.
‎Dar când am început să mă văd ‎cu actualul meu iubit, eram nebună.
‎Devin complet nebună când am iubit.
‎Dacă nu răspunde în zece minute…
‎o iau razna.
‎Complet nebună! ‎Aș putea sta cu o prietenă să mă gândesc…
‎„Bine.
‎Bine!
‎Bine, atunci!
‎Gata! S-a terminat cu asta. Ei bine…”
‎Și prietena mea zice: „Iar începem!”
‎M-a întrebat: ‎„Johanna, ați vorbit azi sau…?”
‎Iar eu i-am spus: „Da, am vorbit.”
‎„Deci, vorbiți?” ‎„Nu. Vorbeam, dar acum nu mai vorbim, nu?”
‎„Bine, dar dacă ați vorbit azi, ‎s-ar putea să știi ce face.”
‎„Da.”
‎„E la o înmormântare idioată.”
‎„E la o înmormântare nenorocită. ‎Felicia a murit.”
‎„El e primul acolo. I-a luat și flori.”
‎„Mie îmi va lua flori? ‎Nu. Dar Feliciei, da.”
‎„I-o trage fix acum.
‎I-o trage în sicriu. ‎Pur și simplu știu asta.”
‎Ea a zis:
‎„Îți dădeai seama dacă era necrofil.”
‎„Nu poți ști niciodată.”
‎„Eu i-aș fi tras-o lui Micke viu sau mort. ‎Nu contează.”
‎Mersi, sunteți drăguți!
‎Înainte să-l cunosc pe iubitul meu,
‎m-am întrebat mereu ‎cum e să faci sex cu cineva cu astm.
‎Oamenii au mereu astm ‎până când faceți sex.
‎N-ați auzit niciodată pe cineva: „Am astm,
‎așa că am inhalatorul la mine.”
‎N-ați auzit niciodată asta.
‎Nu știam că iubitul meu are astm,
‎dar când vrei să faci sex ‎cu cineva pe care îl placi,
‎vrei să fie bine.
‎Am mers până la capăt. ‎M-am epilat pe tot corpul.
‎M-am dat cu cremă. ‎Am mâncat ananas multe săptămâni.
‎Am alergat la farmacie și am găsit… ‎Ei, nu am alergat.
‎Am mers, mai degrabă, până la farmacie ‎și am găsit ceva numit deodorant coochie.
‎Ba nu, se numește spray intim.
‎Am cumpărat câteva sticle.
‎Am folosit-o pe prima. ‎„O iau și pe a doua.
‎Se prea poate. Am luat-o și pe a treia.”
‎Dar nu știam că persoanele cu astm au…
‎probleme cu aromele…
‎…cu parfumurile.
‎Așa că, el…
‎…a început să-mi facă sex oral,
‎și deodată am simțit ‎cum a început să tremure.
‎Ceea ce a fost cel mai grozav lucru ‎pe care l-am simțit în toată viața mea.
‎Știți vibratoarele cu presiune de aer? ‎M-am gândit: „A făcut un curs.”
‎„A învățat s-o facă cu gura. ‎E grozav pentru mine.”
‎Așa că l-am lăsat să continue ‎până a început să tușească.
‎Care, la fel, e ‎cea mai plăcută experiență din viața mea.
‎Băieți, dacă n-ați tușit ‎în păsărica iubitei, s-o faceți!
‎Corona e cel mai bun lucru ‎care mi s-a întâmplat vreodată.
‎La prima izbucnire corona, ‎am fost acolo imediat.
‎Dacă cineva tușește în autobuz: ‎”Vii acasă cu mine!”
‎Anders Tegnell: ‎„Toți trebuie să se vaccineze.”
‎„Misogin nenorocit.”
‎De asemenea, cred că sunt ‎heterosexuală pentru că am o fobie.
‎Se numește tripofobie, ‎o fobie în care ți-e frică de găuri.
‎Urăsc găurile!
‎Simt că vor ieși lucruri din ele.
‎La fel ca polițistul de pe TikTok.
‎Simt că dacă aș face sex oral unei fete ‎și aș vedea totul, aș spune: „Nu!”
‎M-ar putea amenința cu păsărica ei.
‎„Dacă nu duci gunoiul, ‎știi ce se va întâmpla…”
‎Urăsc găurile, toate tipurile de găuri.
‎Am venit acasă la mama ‎și la sora mea să le spun.
‎A fost serios. ‎„Luați loc. Am ceva să vă spun.”
‎Erau foarte îngrijorate. Am spus: „Bine…”
‎„Am tripofobie.
‎Și mi-e foarte greu.”
‎Și sora mea a spus: „Johanna,
‎eu mereu am avut tripofobie.
‎Cred că e din familie.”
‎„Păi, eu sunt din Portugalia, ‎așa că nu știu ce să zic.”
‎Vă mulțumesc! Mulțumesc, Avicii Arena! ‎Vă mulțumesc că ați venit!
‎Sunteți minunați!
‎Mulțumesc!
‎Vă mulțumesc!
‎Subtitrarea: vladutz7