Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Привіт! Оце так!
Дякую! Які ви класні!
Чорт, а як вас багато.
Чорт забирай!
Ми до такого не готувалися.
Кілька разів довелося перебронювати.
І це ж не найменша зала.
Чорт, як приємно тут бути. У мене цієї осені тур.
Я була в таких місцях, як Фалун,
Крістіанстад,
Бурос.
Ми з Буросом — не найкращі друзі, скажу чесно.
Тож приємно знову повернутися до Стокгольму. На «Авічі-Арену»!
Оце так.
Отже, нам довелося переносити шоу кілька разів.
Через пандемію, що досі триває.
Хіба не чудово?
Я не буду говорити про пандемію, але багато чого було зачинено.
Ресторани були зачинені, стендап-клуби були зачинені.
Отже, більшість місць була зачинена, окрім Spy Bar…
Нашої маленької продуховини.
І я кинулася туди, відірвалася, так би мовити, на повну котушку.
П'яна як чіп, я стояла там із відром шампанського на голові…
А хтось знімав.
ТРАХНИ НАС ЯК СЛІД!
Цей запис поширили у ЗМІ.
Я стала обличчям вечірок під час пандемії.
Я єдина, кого облили лайном. Більше нікого.
Мені дзвонить мій агент. «Не згадуй про це в подкасті».
Тож я згадала про це в подкасті.
Пам'ятаєте ту знамениту пресконференцію Стефана Левена?
Ту, яка: «Більше жодних вечірок»?
Це було про мене.
Просто назвіть моє ім'я, Стефане, серйозно.
Не такого визнання хотілося б від прем'єр-міністра.
Хочеться, аби він побачив, як отримуєш премію миру ООН або ще якусь таку хрінь.
Ні, він бачить, як я пускаюся берега в розпал пандемії.
Отже, моє єдине хобі, вечірки, пішло за вітром.
Я не знала, що робити.
Тож довелося знайти собі нове хобі. Чим займатися? Що тепер?
У людей з'явилися нові захоплення під час пандемії.
Люди почали грати в падель, заводити дітей і всяке таке інше.
Я подумала: «Що ж мені в біса робити? Що тепер?»
Врешті-решт я опинилася на сцені…
у костюмі дракона…
Я не заслуговую на оплески, мушу сказати.
Для тих, хто не розуміє, про що я…
Сподіваюся, тут є такі…
Я брала участь у першому сезоні шоу «Маска».
Ого, дякую.
Безперечно, найгірше, що я робила за все своє життя.
Я на це взагалі не погоджувалася.
Я зустріла продюсерку минулого тижня. Вона: «Не пам'ятаю, щоб ти погоджувалася».
«Ні!
Бо я, блін, не погоджувалася! Я зненацька просто опинилася там».
Це найгірше, що я робила.
Але я вперше відчула себе худою, коли люди думали, що я Аня Парсон.
«Так, чорт забирай!» Я глянула у дзеркало…
Я така… «Гаразд. Я трохи схудла».
Думати, що я Аня Парсон, —
те саме, що думати, що Лейф Перссон ніколи не втомиться.
Цього ніколи не буде.
Бідна Аня.
Їй написали коментар в інстаґрамі:
«Клас, ти дракон у "Масці"».
А на сцені стоїть довбаний слонопотам.
Думати, що я Аня Парсон…
Серйозно. Це ніби сказати: «Твоя найкраща риса — доброта».
Вона почувається жахливо через це.
Це було геть жахливо. Найгірше в житті.
Але я думаю, що зробила це через кризу ідентичності.
Я скажу, чому. Я думаю, що мене викрали.
Дивна реакція.
Я думаю, що мої батьки викрали мене. Я скажу вам, чому.
Кілька років тому моїй подрузі виписали нові ліки,
і вона захотіла перевірити свою медичну картку.
У дитинстві я лежала в лікарні. У мене алергія на різне, я приймаю ліки.
Тож про мене точно мають бути якісь записи.
Я це знаю. І я вирішила поглянути, просто з цікавості.
Я зайшла на онлайн-платформу охорони здоров'я. Там — нічого.
Жодного довбаного запису. У мене відразу виникли підозри.
Дзвоню мамі. Дай-но, думаю, скажу цій старій відьмі, що я думаю.
Отже, дзвоню. «Привіт, люба, як ти?»
Я така: «Ну, привіт…
Анет.
Сподіваюся, в тебе все добре.
Одне тільки запитаннячко.
Моя медична картка. Що скажеш? Де вона?»
Моя мама працює в медицині.
І вона каже: «Ти маєш надіслати запит на свою медичну карту».
Я їй повірила. Зателефонувала на консультативну лінію.
Поговорила з милою жіночкою Бірґіттою.
Ми одразу знайшли спільну мову. Це було неймовірно.
Врешті я кажу: «Гей, Бірґітто…
Ви не думаєте, що мені варто просто… дістати цю картку?»
Вона сказала: «Авжеж, у вас має бути медична картка».
Отже, я назвала їй свій ідентифікаційний номер,
але раптом стало тихо.
Я така: «Алло? Бірґітто? Ви ще тут?»
Тоді вона каже: «Джоанно, мені шкода, але про вас немає жодних записів».
«Ну ж бо, любенька Бірґітто…
Подзвоніть Лені в лікарню у Вестерос. Я бувала в лікарні, я впевнена».
А вона: «Нічого не можу зробити».
І кладе слухавку.
Саме тоді я взялася до роботи у Службі безпеки.
Почала розслідування.
Починаю дзвонити друзям і рідним. Набрала бабусю.
«Хіба ти не пам'ятаєш, як я лежала в лікарні?»
Вона така: «Ні, Джоанно. Ти не бувала в лікарні».
Перепрошую, але ця маленька сучка
пам'ятає, як моїй сестрі зробили щеплення від правця,
але варто згадати, як я три дні була в лікарні, і в неї починається Альцгеймер.
Я подзвонила батькові. «Ти ж пам'ятаєш, як я була в лікарні, га?»
«Джоанно, тобі це наснилося. Такого не було».
«Було. Ти ще дав мені цукерку.
Сподіваюся, це був ти, інакше це був якийсь інший старий виродок».
Раптом я отримала СМСку від дядька. «Годі копирсатися в цьому, Джоанно».
Я абсолютно точно продовжу це робити, просто щоб ви знали.
Річ у тім, що я все своє життя провела в лікарні.
Звісно, що не все, але чимало часу.
Насправді я й зараз у лікарні, Маю повернутися одразу після шоу.
За лаштунками тут крапельниця.
Я купу разів лежала в лікарні.
У мене алергія на помідори все моє життя.
Але вдома не говорили про це. Ніколи.
Питаю батьків: «Коли в мене з'явилася алергія на помідори?»
«Ну…»
Як психопати.
Я пам'ятаю, як їздила у відпустку до Португалії.
І їла там помідори.
Великі португальські помідори, томатний суп, кетчуп…
Я пам'ятаю це до біса добре. Але після тієї поїздки все затьмарюється.
На помідорному фронті.
Це значить…
що перед вами…
стоїть…
Меделейн Мак-Канн.
Я — Меделейн Мак-Канн!
Мені здається, я схожа на неї.
Я стояла перед дзеркалом з таким самим обличчям.
Господи!
Йой!
Це я, чорт забирай!
Я говорю про це ще з минулої осені, але поліція не бере це до уваги.
Я бачу, що зі мною щось не так.
Щось не так, та я не знаю, що саме.
Я знаю, що не так. У мене є дзеркало, не хвилюйтеся.
Але я завжди… Я була дивною дитиною.
Єдине, чого я взагалі колись хотіла, — це домашніх рибок.
Єдине. Це гірше за паличників.
Кому це потрібно? Але мені купили трьох рибок. Я була така щаслива.
Я дала їм імена і все таке.
Я хвалилася ними в школі. Я сказала:
«У мене є рибки».
«А в нас є гідність. Забирайся геть».
Коли я прийшла додому зі школи, три мої рибки лежали на підлозі.
Вони вистрибнули з акваріума.
Але мама — як усі мами… Тобто «мама».
Ми пішли й купили трьох нових рибок. «Кому вони треба, ці рибки?»
Знов я така щаслива. Хвалюся в школі.
Хтось жбурляє в мене каміння, я не пам'ятаю.
Приходжу додому.
Знову те саме. Три мої нові рибки — на підлозі.
Шестеро рибок укоротили собі віку.
Убивці та психопати,
як відомо, систематично катують тварин у дитинстві
й доводять їх до самогубства.
Отже, я стала біля жіночої в'язниці Гінзеберґ і волала:
«Пустіть!
Я одна з вас».
Гадаю, я наступна жінка з Арбуги. Серйозно.
Річ у тім, що моєму другові подарували рибку на 18-річчя.
Не дуже популярному.
Він не зі Стокгольму, збирався в гості до батьків.
І попросив: «Джоанно, не могла б ти…
приглянути за моєю рибкою?»
Він і гадки не мав про мої рибні проблеми.
Не мав. Я не збиралася розповідати.
Ні, блін. Насправді це не така вже й складна задача.
«Її просто треба годувати. З нею не потрібно сидіти».
«Повір, я з нею сидітиму».
Отже, я беру лікарняний на тиждень.
Я сиджу й дивлюся на рибу… Я сиджу й розмовляю з рибою.
«Будь ласка, не стрибай…»
Але риба вижила. Це був найщасливіший день у моєму житті.
Я зателефонувала мамі.
О, дякую.
Отакої.
Ви встановили досить низьку планку для оплесків.
Не дуже на мене покладаєтесь, так?
Я подзвонила мамі й кажу: «Мамо, рибка вижила.
Може, зі мною все гаразд. У неї все добре».
Мама сказала: «Дуже приємно це чути.
Але є одна дрібничка, яку я маю тобі сказати».
І вона каже:
«Твої рибки… не вкорочували собі віку.
То все кіт».
«І ви вирішили: краще сказати, що це було самогубство, ніж сказати про кота.
Ви дурні?» Після цього я ненавиджу всіх котів.
«Не дивно, що вбивство Пальме не розкрито через таких людей, як ви.
То був сраний кіт».
Я починаю здаватися божевільною.
Або я опинюся за ґратами, або буду офіцеркою в поліції.
Ось які в мене варіанти.
Консерватори хочуть збільшити кількість поліціянтів на 3000.
О, ні. Потрібно 3000 нових поліціянтів. Геть старих, прийшли нові.
Ви бачили, яка в нас поліція?
У нас є поліціянти, які сидять у тіктоці.
ПОЛІЦІЯ
Ця людина вільно розгулює нашими вулицями.
Коли я вперше це побачила, у мене сталася клінічна смерть.
Але я подумала: «Це ж лише одне відео. У нього була перерва, і йому було нудно».
Ні, є ще.
Подивіться на це обличчя.
Як він?
Краще б «Капітан Спідниця» прийшла рятувати мене, ніж цей довбаний ідіот.
Уявіть: викликаєш поліцію, і з'являється він.
«Мені потрібно спочатку зняти відос».
Під Savage Love. А тут хлопця забивають до смерті.
Я люблю кримінальні серіали. Мені подобається «Бек». Вам подобається?
Клас!
Я люблю «Бека». Я дивилася в дитинстві.
Я люблю «Бека». Я дивилася з татом.
Ні, не те щоб я у два роки дивилася
«Бек — Дівчина з льоху».
«Гунвальда було б непогано трахнути».
Я не знаю, що мені показували мої справжні батьки. Але…
Усі мої друзі дивилися «Діснея» й тому подібне лайно. А я — ні.
Тобто я дивилася «Аріель».
Це так.
Так, я дивилася «Аріель», бо мені дуже подобалася Урсула.
Вона єдиний персонаж, який розуміє, що Аріель — сучка.
У неї є потенціал.
І мені подобається Мікаел Персбрандт.
Так.
Він мій майбутній чоловік. Так і є.
Я це знаю, і він це знає.
Я більше ні про що не говорю в інтерв'ю.
Зараз його особистість під захистом, що дуже прикро.
І адреса. Отже, я не можу туди поїхати.
Я люблю його з дитинства.
Пам'ятаю, колись, у школі, нас попросили намалювати наших кумирів.
Мої однокласники малювали, наприклад, Marcoolio чи Майкла Джексона.
Я намалювала Мікке П.
Я ніколи в житті так ретельно не працювала.
Так старанно. Я сиділа й вимальовувала.
Вчителька ходила туди-сюди, розглядаючи малюнки.
E-Type і всяке таке.
Хто б у біса малював E-Type?
Напевно, кумир.
Учителька підійшла до мене й каже:
«Джоанно,
що це таке?»
Я така:
«Це Мікаел П.»
«А тобі не здається, що він голий?
Це ненормально — малювати Мікке Персбрандта голим у другому класі».
Ні. Я не була нормальною.
Я була жахливою у школі. Я була гіршою за Hyper-Adam.
У нас у класі був свій Hyper-Adam. У кожного був.
Я була гіршою за нього. Ясно?
Я обміркувала всі шкільні предмети.
Типу «домашнє господарство». Що це в біса було? Я серйозно.
Ти їси. Це все, що ти робиш. У мене була вчителька на ім'я Лісбет.
Вона носила біркенштоки, брала книгу рецептів як аксесуар
і бігала між класами.
І на «домашньому господарстві» можна було як завгодно погано поводитися…
Я могла спалити булочки. Лісбет казала:
«Наступного разу просто випікай їх 10 хвилин, а не 15».
«Дякую».
Я могла зламати плиту. Лісбет казала:
«Треба просто викликати майстра».
Могла спалити весь цей клятий клас.
Лісбет дуже зраділа, коли приїхали пожежники.
Можна було поводитися просто жахливо без жодних наслідків.
Але якщо помити посуд під проточною водою…
пекло виривалося на волю!
Викликали соціальну службу, і ти проводив Різдво далеко від дому.
І я думаю, через те, що я сама була такою дивною дитиною,
я до певної міри ненавиджу дітей.
Ненавиджу дітей. Крапка.
Частково тому, що я була дивною дитиною, але також через мій перший стендап.
Мій перший стендап був для Асоціації юних алергіків.
Це соціальне самогубство, безперечно.
У них відбувалася конференція,
і мого друга запитали, чи може він виступити зі стендапом.
«У нас конференція, вік учасників — від 18 до 35 років.
Ми б хотіли, щоб хтось виступив зі стендапом».
Його попросили про виступ на 40 хвилин.
Він сказав: «Ні, я ніколи цього не робив.
Але моя подруга хотіла би спробувати. Може, ми могли б виступити по 20 хвилин».
І я погодилася на це. Додам, що це було в Еребру.
Довбана діра.
Я пишу 20-хвилинний матеріал
про те, як сильно я ненавиджу людей, які страждають на алергію.
Ми їдемо туди, я дуже задоволена через свій дебют.
Заходжу й бачу 30 пар взуття, розміром для 10-річних.
Я бачу їх і думаю: «Що в біса відбувається?»
Отже, друг виступив на шведському Євробаченні.
Раптом я бачу: 10-річні біжать до нас.
«Ворушися, товстунко!» «Що в біса відбувається?»
Я панікую, бо мене обдурили.
Ми в таборі для дітей, у яких немає друзів.
Дітей, які кажуть: «У тебе теж алергія на квіти?» Ось куди ми дійшли.
Я думаю: «Я написала 20 хвилин про те, як сильно ненавиджу цих дітей.
Я не можу про це розповідати. Не можу».
Але все одно довелося.
Виходжу на сцену.
І кажу, що алергіки на арахіс мають померти.
Фелікс у першому ряду починає плакати.
Тоді я кажу: «Знаєте, коли смокчеш прутня…»
Ні!
Вони не знають, Джоанно! Їм по 10 років. Ти здуріла?
Крім того, нам довелося залишитися там на ночівлю.
Уявіть собі атмосферу за сніданком. Так собі.
Тому я не дуже люблю дітей. Засудіть мене.
Що не дуже добре, бо в моєї сестри двоє дітей.
Я думала, що однієї дитини було б достатньо.
Але вона вирішила вичавити з себе ще одну.
При цьому новачка мені подобається більше.
Їй шість місяців. Вона не розмовляє. І це чудово.
А іншій — чотири. Вона не розуміє іронії… взагалі.
Просто стоїмо дивимося одна на одну.
«Ворушись».
Моя сестра з'їхала з глузду під час вагітності.
Вона проковтнула всі ті міфи про вагітність.
Підійшла до мене й каже: «Джоанно… Заціни, як сяє шкіра».
«Так, ти спітніла.
З тебе ллється…»
«Подивися на моє волосся, воно таке довге, густе й блискуче».
«Воно жирне, Емелі.
Ти не милася дев'ять місяців. Про що ти кажеш?»
«Поглянь, які в мене великі груди».
«Ти схожа на дійну корову».
Але тепер вона хоче врятувати світ. Вона хоче стати новою Ґретою.
Так, у всіх нас є мрії й цілі, але має бути якась межа.
Вона почала говорити про вступ до спільноти донорів.
Хто у спільноті донорів? Поаплодуйте.
Вас тут небагато.
Я бачу, як ви відвертаєтеся… Я йду до вас.
-Скільки вам років? -Двадцять три.
Як довго ви є донором?
Три роки. А чому приєдналися?
Ви не знаєте?
Чудово.
Що ви кажете?
«Вважається, що треба».
Ви так усі рішення ухвалюєте? «Вважається, що треба».
Це досить серйозне рішення — дозволити себе розрізати.
Вас теж викрали? Бо ми наче…
Ми схожі.
Це в основному заради очищення сумління…?
То на що ще ви підписалися?
Фонд дикої природи. Чи жертвуєте ви гроші щомісяця?
Ні, не жертвуєте. Я це знаю.
Може, Б'янці Інґроссо?
CAIA?
Неймовірно. Дякую.
Дякую! Рада, що ви з нами. Мене немає в списку донорів.
І я скажу вам, чому мене немає в цьому списку.
Дослідження показують, що людина, яка отримує орган,
може успадкувати потреби та емоції від донора.
Я не хочу наражати когось на свої органи. Серйозно.
Уявіть: ви отримаєте мою печінку.
Ви були б у дупі з самого початку.
Візьміть іще чиюсь. Візьміть у Jockiboi.
У нього є всі можливі діагнози. Він скидає свою дитину зі сходів…
Він не дивитиметься шоу сьогодні. Це добре.
Бо саме ганяється за привидами чи щось таке.
Я нікому не віддам свої органи.
Частково через купу дивних думок.
Ніхто не має думати так, як я.
-Любите морепродукти? -Так!
Авжеж. Я люблю морепродукти.
Але я думаю, що їсти морепродукти — це як займатися анальним сексом.
Алло?
Я думаю, що відстань від ідеї до дії завелика.
Багато роботи…
і дуже мало задоволення. Тобто…
Аплодують тільки жінки.
Так і є!
Стоїш така ввечері й просто…
«Чи заморочуватися з цим? Чи воно того варте?»
І руки так смердять…
Потрібна лише волога серветка. Волога серветка з запахом лимона.
Якби в мене тільки була лимонна серветка, я була б готова.
Такі думки нікому більше не потрібні. Це небезпечно для суспільства.
У людей бувають прекрасні думки, але не в мене.
Я обожнюю морквину…
всередині…
морквини.
Морквина, що є всередині морквини…
Це так до біса смачно! Повне божевілля.
Ви відкушуєте шматочок морквини,
і там є крихітна стеблинка.
Це божевілля.
Це так мило. Наче яйце з «Кіндерів», чорт забирай. Це найкраща ідея.
Морквина всередині морквини трохи схожа на обрізаних хлопців…
бо вони прибрали погану частину…
і зберегли хорошу.
Коли спиш із обрізаним хлопцем, не потрібно…
витягати, чистити, прибирати бруд…
Тобто, цього не потрібно робити. Це найкраще, що може бути.
Я не можу бути донором органів. Я народилася в 90-х.
Я так розумію, тут багато дітей 90-х.
Саме так.
Ми діти 90-х, ми…
найгірше. Що було створено на цій планеті.
Ми, хто народилися в 90-х, кажемо: «У мене французький балкон».
А нам такі: «Це велике вікно. Помовч».
Діти 90-х думають, що Малала — це мама Сімби. Ось до чого ми дійшли.
Діти 90-х стають інфлюенсерами.
Ось хто ми є.
У нас є інфлюенсери, які називають себе підприємцями.
Усвідомте це.
Вони називають себе підприємцями, виготовляючи чохли для мобільних
з Ideal of Sweden.
Причому кожен — мармуровий. Серйозно.
За що б ви хотіли відповісти: за вбивство Пальме чи за мармуровий чохол?
Називати себе підприємцем, виготовляючи чохли для мобільних
з Ideal of Sweden…
Це все одно, що казати: кур'єр Glovo працює на велотренажері.
Ми такої високої думки про себе.
Я бачила виставу, яка називається «Сом».
Про людей, які були разом цілу вічність, і ніколи не бачилися.
Там був хлопець із 90-х, який десять років зустрічався з дівчиною.
Вони були заручені, але ніколи не бачилися.
Двоє хлопців вирішили допомогти йому знайти цю людину й домовитися про зустріч.
Його запитали: «Чому ви не бачилися?».
Він сказав: «Вона дуже зайнята».
Спонтанна реакція: усі десять років?
Упевнена, що можна знайти невеличку прогалину в розкладі.
Вони такі: «Гаразд. Але ж ви говорили телефоном?»
Він такий: «Ні, але я чув її голос».
Вони: «Що в біса відбувається?»
Урешті вони кажуть: «Покажи нам, хто ця дівчина».
Він каже: «Ви мені не повірите.
Це Кеті Перрі». «Авжеж».
Скоріш за все, це Кеті Перрі. Насправді ні.
Стільки про себе думаємо. Якщо не будемо інфлюенсерами, робитимемо що завгодно.
Я зустріла хлопця на вечірці,
і якимось чином він почав розповідати про себе.
Такого ніколи не буває.
Почали говорити про роботу. Я сказала: «Я комікеса».
Він каже: «Дивно».
Я кажу: «Дякую».
І запитала, чим займається він.
Він сказав: «Бітбоксом».
«Що? Я питаю не про твоє хобі. Ким ти працюєш?»
«Це моя робота».
«Отже, ти граєш на барабанах ротом. Ось що ти робиш».
У нього раз на тиждень зустріч із «тренером із дихання».
«Дихання важливе для низхідного руху».
Ніхто не почує різниці. Серйозно.
Він хотів бути найкращим у світі.
Цим займаються лише дві людини, це не так уже й складно. Вперед.
Тоді він мені сказав, що випускає демо.
«Хочеш послухати?»
«Ні».
Я цього не сказала.
Я сказала: «Навушників немає. Вибач, друже».
Тоді він сказав: «Я можу наживо виконати, якщо хочеш».
Еге ж.
Тож три хвилини я там стояла,
сподіваючись, що в нього буде напад астми.
Як танцювати під бітбокс?
Я стояла… «Доведеться трохи погойдуватися. Трохи погойдаюся».
Я погойдувалася. Далі думаю: «Підійму-но руку». Підняла.
Подумала: «Я надто спокійна.
Підспівати не вийде, але треба хоч щось». І така: «Єє.
Ага.
Скррт». Ви розумієте.
Ніколи в житті не почувалася такою білою.
Я ніколи не танцювала під бітбокс.
Це як спостерігати за кінними перегонами.
І що в біса ти маєш казати? «Гарний стрибок».
Не питайте. Це було схоже на утримання заручника без зброї.
Я почувалася, мов кобра, що підіймається з кошика. Серйозно.
Розумієте? Припустимо, у вас є син.
Одного дня він каже:
«Мамо, я хочу на день народження заняття з тренером із дихання».
«Знаєш, Давіде? Я краще подарую тобі
пневматичну гвинтівку, вистрілиш собі в голову».
Але секс був.
Ну, знаєте… Так.
Ці завіси червоні, як гадаєте? Так…
Мені важко дивитися вам в очі.
Мені трохи ніяково.
Але все було добре. Він ішов за мною аж до дому, що було приємно.
Ми зайшли всередину, я замкнула двері.
І кажу: «Ти нікуди не підеш.
Хоч забітбоксь мене до смерті, байдуже».
Ми збиралися зайнятися сексом. І, знаєте, прелюдія…
Там треба смоктати прутня.
Це не найулюбленіше моє заняття, просто знайте це.
Але я людина, тож зробила це.
Отже, я стала на коліна…
Тепер я нікому більше не дивитимуся в очі.
Але я опустилася на коліна й почала готуватися до…
потягу до блювоти, ускладненого дихання…
а також травми шиї.
Я була готова до всього цього.
Отже, я опустилася на коліна й…
«стала до роботи» — звучить якось дивно.
І розпочалася вечірка. Так краще.
Через деякий час раптом відчуваю руку…
на…
Вгадайте, де? На моїй…
голові…
І ця рука починає місити.
Я рухаюся так, а він — ось так. Наче довбаний торнадо.
«Що за хрінь відбувається?!»
Я не наважилася сказати: «Поважай! Моє тіло!»
Подумала: «Нам тут так добре».
Тож так триває й далі. Через певний час я вловила ритм.
Увімкніть «Макарену». Поїхали, чорт забирай!
Але в мене запаморочилося в голові. Я подумала: «Де я опинилася?
Я зі своїми справжніми батьками?» Такі думки…
Через деякий час я подумала: «Мені потрібно знати, що відбувається».
Я усвідомила, що сиджу там із повним ротом…
і мені роблять масаж голови.
Ми ж не в довбаному спа.
Якби я дрочила йому правою рукою,
він робив би масаж лівої.
Поза 69… «Масаж ніг, будь ласка».
Це закарбувалося в мені на все життя.
І тепер, коли я йду до перукарні й мені миють волосся шампунем…
Згодом я дізналася, що в мене чи хламідіоз, чи інфекція сечових шляхів.
Як виявилося, те й інше.
Довелося замовити аналіз на хламідіоз, бо до гінеколога йти я не хочу.
Я не хочу дивитися їй в очі й розповідати, як улаштовувала вечірку. Відмовляюся.
Я отримала тест на хламідіоз у звичайному білому конверті.
Один тест на хламідіоз і один презерватив.
Жодних приміток.
Яка кричуща заява.
«Ось, маленька шльондро». Це дійсно…
Але через свою дурість я розлила вміст пробірки.
Довелося замовляти новий тест.
Знову те саме: звичайний білий конверт, один тест на хламідіоз і три презервативи.
Уявляєте собі їхні розмови? Серйозно.
Наступного разу отримаю фалоімітатор.
І записку: «Досить спати з усіма підряд».
Це як продавати різдвяні журнали. Що більше продасте, то краща винагорода.
Наступного разу я отримаю рівень «Майстер задоволення». Це буде чудово.
Час був не дуже вдалий.
Хоча я не знаю, чи буває вдалий час для хламідіозу.
Це дратувало, бо я збиралася в Коста-Ріку…
вчитися серфінгу.
Я багато працювала, я дуже втомилася.
Мені потрібно було віднайти спокій, знайти себе і все таке.
До Коста-Ріки можна дістатися за 34 години.
Спокій було порушено вже в Лондоні.
Я приїжджаю. Дівчата одягнені в шорти й майки.
Їдять мюслі.
«Чудово. У мене є дві хвилини, щоб скинути 40 кг. Це буде круто».
Вони одразу запитують: «Ви раніше займалися серфінгом?»
«А ви в біса як думаєте? Я схожа на кулю для боулінгу. Ви тупі?»
Першого дня ми прокидаємося о 05:30, щоб займатися йогою.
Йога для мене — це сон,
вогники свічок та жонглювання манго.
А ми стояли в позі «собака мордою вниз», у планці з піднятим задом
45 хвилин і дихали.
Мушу сказати, що я задихалася.
На цих курсах дають гарантію.
«100%, що ви навчитеся серфити».
Це було на сайті.
«100%, що ви навчитеся серфити».
Варто було б замінити на 99%.
Серфери — найгірші люди, яких мені лиш доводилося зустрічати.
Вони вставали вранці… «Сьогодні я наздогнав чимало хвиль».
«А я догналася екстазі. Помовч».
Це було жахливо.
Я поїхала туди, щоб знайти себе. Без жодного уявлення, де я є.
Я повернулася додому й подумала: «Що мені тепер робити? Гороскопи читати?»
Хтось тут читає гороскопи? Поаплодуйте.
Так. 3000 недоумкуватих.
Дякую, що ви тут.
Я теж читаю гороскопи.
Я з вами, хоча не впевнена, що ви хочете в мою категорію.
Я люблю гороскопи, люблю думати, що колись станеться щось хороше.
Когось щойно пограбували.
Я люблю гороскопи, але не ті, що про планети та інше лайно.
Мені байдуже. Я хочу знати, по-перше, чи я комусь подобаюся?
По-друге, чи стану я багатою?
По-третє, чи знайдуть мене рідні батьки?
Це єдине, що я дійсно хочу знати.
Кілька місяців тому я ходила до ворожки.
Я приїжджаю туди, і перше, що вона мені каже…
«Я бачу… як ти сидиш удома… на самоті».
«Гаразд. Чудово.
Я заплатила за годину. Це буде весело».
«Ні-ні. Тобі сподобається».
«Думаю, у мене немає вибору, га?»
Потім було найвеселіше: я мала ставити запитання з відповіддю «Так» чи «Ні».
Вона вміла розмовляти з янголами, чи що вона там казала.
Як просто.
Не впевнена, що в них є Wi-Fi, але як вірить, нехай.
Вона сказала: «Став запитання, і я відповім, так або ні».
Я поводилася серйозно. «Так, ставитиму запитання, що дійсно мене цікавлять».
І я запитала: «Я працюватиму колись у поліції?»
Вона взяла свої карти таро. «О, тепер ми граємо в Уно?»
Вона каже: «Зараз я розкрию карти.
Якщо 13 карток, то це означає, що ні.
Менше, ніж 13, — це ствердна відповідь».
«Гаразд, хай буде. Уперед. Робіть своє».
Вона розкладає карти й каже: «Хм».
«Так. Тут 13 карт…
Це означає, що ні».
«Я бачила, як ти їх рахувала! Я не дурна!»
Тоді вона каже: «Ти зустрічаєшся не з тими».
«Дякую, я знаю! Я зустрічалася з хлопцем, який жив у трейлері. Прошу…»
Це правда. Я зустрічалася з хлопцем, який жив у трейлері.
Я тоді жила у Вестеросі, це моє рідне місто.
Я була в барі. Він підійшов до мене і сказав:
«Хочеш поїхати до мене?»
Я подумала: «Таке запитання мені більше не поставлять.
Отже, я кажу "Так" життю».
І от, ми сідаємо в автобус.
Номер 309, до Геґанес. Ніколи не чула про це довбане місце.
Їдемо 20 хвилин, 30 хвилин…
Якщо ви запрошуєте когось до себе додому, ви повинні жити в місті.
Не варто очікувати, що я перетинатиму кордон. Я проти.
Отже, ми в автобусі. За 45 хвилин виїхали на ґрунтову дорогу. Темно.
Він каже: «Ми виходимо тут».
«Точно?»
«Так. Виходимо».
«Клас, чудово. Мене знову викрадуть. Неймовірно».
-Я тебе люблю. -Дякую.
Це, певно, він.
Дякую, що завітав.
Отже, виходимо з автобуса. Я розумію: жодного сенсу
навіть намагатися втекти від нього.
Знаєте, як швидко я бігаю?
Рись — мій найшвидший темп. Серйозно.
Тьма непроглядна. Нічого не видно.
Він дістає ліхтарик із кишені пальто.
Він брав до бару кишеньковий ліхтарик!
Це тривожний дзвіночок, коли вже на те.
Стоїмо, як двоє сліпих. «Що відбувається?»
Ми дісталися до трейлерного парку.
Він каже: «Тут я живу».
Ну…
«Певно, можна було б сказати це раніше».
Але ми продовжували зустрічатися, як не дивно.
Було трохи складно описати батькам, де він живе.
Щось у цьому було… «Я не можу їм сказати, поки що».
Якось мої батьки запитали, що я збираюся робити.
Я кажу: «Я їду до Фелікса».
«Фелікс живе за містом, так?»
«Типу того. Трохи далі».
«Підвезти?»
«Чорт забирай, ні! Я поїду автобусом до Геґанеса.
Усе гаразд». «Він живе на віллі, чи…?»
«Ну, це не зовсім вілла… Там лише один поверх».
«Гаразд, бунгало?» «Ну, я б так не сказала…»
«Заміський будинок?»
«Там низка будинків, можна сказати».
«То це квартира? Та ну, що…?»
«Це квартира на колесах, ясно?»
«Ти зустрічаєшся з безхатченком. Молодець. Вітаємо».
Там була ціла купа тривожних дзвіночків. А ще він любив суп із шипшини.
Чому б не розійтися на цьому етапі? Серйозно.
Якось я їхала до нього, і він пише:
«Джоанно, не могла б ти…
купити дорогою шипшиновий суп?»
«Авжеж, мій хлопець отримає той суп!»
Зазвичай я не ходжу в незнайомі продуктові магазини,
бо нічого не можу знайти.
Працівники дійсно зацікавлені в нас, простих покупцях.
Але мене не попередили
завчасно, і я не знала, де шукати той суп.
Не маю жодного уявлення. Воно гаряче чи холодне?
Серед молочки чи джемів?
Я шукаю, як божевільна, але не можу знайти. Гаразд, просто запитаю.
Запитаю.
Бачу дівчину, яка працює в магазині.
Підходжу до неї й кажу: «О, привіт».
Такого я точно не говорила. Навіщо мені так говорити?
Здається, я сказала… «Вітаю».
Вона мені: «Вітаю».
Розмова точно не була такою довгою.
Я кажу: «Дозвольте поставити вам запитання?»
Вона каже: «Звісно, запитуйте що завгодно».
Я кажу: «Хочу спитати…
Суп із шипшини, де він? Не треба за мною ходити!»
А вона… «Звісно! Ходімо до супу з шипшини!»
Це хода ганьби в магазині.
«Навіщо ти це робиш?!» Вони хочуть забрати мене в Нарнію.
Ти дурна? Просто скажи мені, який це ряд! Нащо викаблучуватися?
Ще ненавиджу ходити у виномаркет.
Це жахливо. Я просто хочу, щоб випивка сама з'являлася. Це все, чого я хочу.
Але я збиралася на вечерю, можливо, з цим клятим трейлерником.
А коли тобі 20,
тобі потрібно принести квіти, вино чи ще якусь фігню.
Я нічого не знаю про вино, але добре, куплю якесь.
Підходжу до полиці з вином. Дивлюся на червоні вина й переглядаю етикетки.
І яка пляшка найдорожча. Це все, що мені цікаво.
Дивлюся на пляшку, і тут до мене підходить жінка.
Вона така… «Хм. Я саме дивилася на це вино».
«І?»
«А ви не знаєте, як воно поєднується з м'ясом?»
Гадки не маю. Я п'ю «Ред Булл» і горілку на вихідних.
Це як Пенні Парневік запитала б батьків про контрацепцію.
У неї п'ятнадцять мільйонів братів і сестер.
Я довгий час була сама.
Зараз мені пощастило знайти собі хлопця, неймовірно.
О, дякую.
Він скоро піде від мене, але це не страшно.
Я залишуся тут.
Я дуже довго була самотньою.
Я не вмію ходити на побачення. У вас є тіндер?
Не так багато з десяти тисяч.
Якщо я потім дізнаюся, що у вас є тіндер, я вб'ю вас геть усіх.
Ніхто не хоче зізнаватися, тож від того, в чому я збираюся зізнатися, ще гірше.
У мене був тіндер голд.
Там хтось глузує. Я це чула.
Тіндер голд дозволяє побачити, кому ви сподобалися,
дає право вибору. І можна перетнути кордон.
У додатку, а не для ескорту.
Тіндер голд коштує 200 крон на місяць.
Дорожче за електрику.
Я могла б рятувати трьох дітей на місяць, за даними ЮНІСЕФ.
Ні, це не для мене.
Я хотіла придбати тіндер голд, щоб заощадити час.
Так-так, заощадити час, свайпаючи австралійців.
Але коли я почала зустрічатися з нинішнім хлопцем, я була божевільною.
У стосунках я геть божеволію.
Якщо він не відповідав протягом десяти хвилин…
Я злітала з котушок.
Повністю. Я могла стояти з подругою і така…
«Гаразд.
Гаразд.
Що ж, гаразд.
Це все. Це кінець. Що ж».
А подруга така: «Ну ось, блін, знову».
І каже: «Джоанно, ви сьогодні розмовляли, чи…?»
А я кажу: «Так, розмовляли».
«То ви розмовляєте?» «Ні. Говорили, але вже ні, чи не так?»
«Гаразд, то якщо ви говорили сьогодні, ти, певно, знаєш, що він робить».
«Так.
Він на сраному похороні.
Він на сраному похороні. Феліція померла.
І він перший прийшов. Ще й квіти купив.
Мені він купляє квіти? Ні. А от Феліції — будь ласка.
Він її зараз трахає.
Просто в труні. Трахає. Я це знаю».
Друзі такі… «Мм…
Якби він хотів трахати трупи, ти б знала».
«Хтозна».
«Я б трахнула Мікке живим чи мертвим. Для мене немає різниці».
Дякую, ви всі дуже класні.
Поки я не зустріла свого хлопця,
мені було цікаво, як це — секс із астматиком.
Люди завжди хворіють на астму, доки не дійде до сексу.
Ніхто не каже: «У мене астма,
тому я взяв інгалятор».
Ніколи такого не почуєш.
Я не знала, що в мого хлопця астма,
але коли збираєшся зайнятися сексом із кимось, хто тобі подобається,
хочеш, щоб усе було добре.
Я пішла ва-банк. Я поголила все тіло.
Я зволожувала шкіру. Тижнями їла ананаси.
Я побігла в аптеку та знайшла… Добре, не бігла я.
Я пішла в аптеку й купила щось, що зветься «дезодорант для вагіни».
Гаразд, насправді — «спрей для інтимної гігієни».
Я купила кілька пляшок.
Бризнула з першої. «Ні, візьму і другу.
Може, і так. Я взяла третю».
Але я не знала, що люди з астмою мають…
складнощі з… запахами,
ароматами тощо.
Отже, він…
накинувся на мене,
і раптом я відчула, як він почав тремтіти.
І це було найкраще, що я відчувала за все своє довбане життя.
Знаєте повітряні вібратори? Я подумала: «Він пройшов курси.
Він навчився робити це ротом. Клас».
Тож я дозволила йому продовжувати, поки він не почав кашляти.
І це також був найприємніший досвід у моєму житті.
Хлопці, якщо ви не кашляли у вагіну своєї дівчини, зробіть це.
Корона — це найкраще, що зі мною коли-небудь траплялося.
Перший спалах корони… Я була там в одну мить.
Якщо хтось кашляє в автобусі… «Ти поїдеш додому зі мною».
Андерс Теґнелл: «Вакцинуватися потрібно всім».
«Клятий жінконенависник».
Я також думаю, що я гетеросексуалка, бо в мене є фобія.
Вона зветься трипофобія. Боязнь дірок.
Ненавиджу дірки.
Таке відчуття, що з них щось вийде.
Наприклад, той коп із тіктоку.
Гадаю, якби я полізла туди до дівчини й побачила б у неї все, я б така: «Ні!»
Вона б погрожувала мені своєю вагіною.
«Якщо ти не винесеш сміття, ти знаєш, що станеться».
Ненавиджу дірки, всі види дірок.
Я прийшла додому, до мами й сестри, щоб розповісти їм.
Це була серйозна розмова. «Сідайте. Маю дещо сказати».
Вони дуже хвилювалися. Я кажу: «Гаразд. Ну…
У мене трипофобія.
І це дуже важко».
А сестра каже: «Джоанно.
У мене теж трипофобія.
Здається, це сімейне».
«Ну, я з Португалії, я про це нічого не знаю».
Дякую! Дякую, «Авічі-Арено». Дякую, що прийшли!
Ви неймовірні!
Дякую!
Переклад субтитрів: Анастасія Малицька