Downloaded from YTS.MX
FX UVÁDÍ
Official YIFY movies site: YTS.MX
KATE BERLANTOVÁ
V PŘEDSTAVENÍ...
No teda!
Tak jo.
Neztrapňujte se, dobře? Ta očekávání.
Je to zdrcující. V každém ohledu mě to oslabuje.
Tohle přesunu. Jsem tak hubená, že bych za tím nebyla vidět.
Pak byste si říkali, co z toho je Kate.
„Koho mám sledovat? Je to komička, nebo mikrofon?“
Takže ty kamery.
Je to pro mě velký večer. Vážně velký.
Tady je kamera, tamhle je kamera.
Jsou všude. Vidí nás a my zase je.
Jde v podstatě o předstírání. Je to trochu děsivé. Natáčejí.
Teda vlastně nenatáčejí. Ale jo, jenže...
Je ta kamera v podstatě misogyn?
Ano, takže... Mám pocit, že mě napadají?
Jo. Je to dost... Už jen ta slova.
„Máme ji v merku. Zabrali jsme ji.“
„Máme ji. Je tam.“ Je to...
Mám pocit... Je to děsivé? To je.
Je to ode mě statečné? Jo, to rozhodně je.
Ale už v mladém věku jsem byla donucena dělat komičku
kvůli mojí stavbě kosti.
Ale já... Rozhodla jsem se u toho zůstat pro tu přímočarost.
Můžu k vám přistoupit...
Měním životy a ona pláče. Jsem to já.
Můžete se mě dotknout. To bylo krásné.
Moc krásné.
Podívala se na mě a...
„Vyrůstaly jsme spolu. Jsem ve svém obýváku?
Co se to děje?“
A její kamarádka ji pobízela.
A ona na to, že teda jo. Bylo to moc hezké.
Je to úžasný moment. Je bezprecedentní navázat takové
fyzické spojení s publikem.
Kromě toho emocionálního.
Kolikátá je minuta? Já to nepočítám, to vy.
Ale...
Z té fyzické komedie teď nemůžu popadnout dech. Takže...
Podstatné je, že dělám komedii
hlavně proto, abych se vyrovnala s výsadami svého dětství,
dospívání a teď dospělosti. Představte si, že vyrůstáte
s tolika prostředky, že je ani neunesete.
Je toho tolik, že nemůžete pořádně chodit.
Mám velmi milující rodiče.
„Jsi tak výjimečná, milujeme tě.“ A nejsou rozvedení.
A se vší tou tíhou, co vás táhne k zemi,
musíte najít sílu, abyste došly do Zary. Nevím jak.
A Zara má bohužel občas zavřeno.
Tohle je poprvé, co nedělám představení pro děti.
Obvykle vystupuju pro děti od dvou do čtyř let.
U těch se mi nejvíc daří.
Většinou jde o říkanky jako...
Pondělí, úterý, středa, čtvrtek, pátek, sobota
Kde mám boty? A pak...
Boty jsou pryč, tak je půjdeme hledat.
Je to legrace, ale dnes...
Řekla jsem si... Ne, chci dělat dospělé.
Chci něco verbálního.
Dospělácké věci.
Je těžké nemít vůbec žádný komediální vliv.
Řekla bych, že mám vliv aspoň na hlínu.
Spojení se surovou zemskou hmotou.
A s malou dávkou granoly.
Granola balená v malém množství
aktivně odolá kapitalismu.
To je asi všechno. A taky Carlin.
Zním jak intelektuálka z východního pobřeží,
ale jsem odsud z Los Angeles.
Vyrůstal v L.A. ještě někdo jiný? Jsem jediná!
Je zvláštní být jediná, ale je to skvělé.
A lidé říkají...
„Hollywood je papírové město.“
Ale podle mě je opravdové.
Pokud jste odsud, tak víte, že s rodinami
chodíme každé ráno do doků, protože je to dovoz...
Je to město přes dovoz a vývoz.
Za svítání uvidíte rodiny,
které sledují, jak přivážejí a odvážejí sudy.
Tvoří to nádhernou choreografii
obchodu, je to vzrušující a pokaždé se u toho rozpláču.
Je to tak dojemné.
Mám to tady ráda. Je tu krásně.
Často se procházím, všude zeleň
jako v Mexiku. „A jo, falešná hranice.“
No jo. Snad tu nejsou žádní policajti.
Dobrý, snad je to v pohodě.
Byla bych podvratný živel,
kdybych někam došla,
vy byli pořád tady a já nevěděla...
„Je v San Diegu. Zrovna překročila hranici do Pomony.“
Moc se ve městech nevyznám.
Mapy prostě neberu. Vždycky mě vyděsí,
když lidi kupují mapy.
„Mapu pro jednoho!“ Přinesou...
A řeknou... „V tomto domě tohle uctíváme“.
Kdo ty mapy vytvořil? Kdo z toho má prospěch?
Ticho, všem je to fuk. A proto jsem tady.
Poslala mě sem vláda,
abych osvětlila tato temná zákoutí a řekla...
„Kdo vytvořil mapy? Nevíte.
Tak teď se to dozvíte.“ Ale s hrůzou zjistíte,
že já to taky nevím.
Nevím ani, co je za den. Zeptejte se.
- Co je za den? - Nevím, jsem umělkyně.
Řídím se přílivem a odlivem.
Občas je těžké být v místnosti jediným umělcem.
Promiňte, jediným skutečným umělcem.
Zároveň dnes kontroluju smích.
Chápete mě...
Trochu tady a tam... dobrý.
Tamhle měl někdo zpoždění. Dobře.
Dva týdny do turnaje? Jsme v háji!
Jo. „Nechceme trénovat.“
Po turnaji bude spousta z vás hodně smutných.
Víc vám k tomu neřeknu. Páni.
Děkuju... za tohle.
Za bezpečné místo pro mou dnešní terapii.
Má práce je založená na povzbuzení. Musíte mě povzbuzovat.
Takže je to moc... Hodně to pro mě znamená.
Jsem jasnovidka. Jmenujete se... Christine?
Dobře, to nic.
V pohodě. Je tady někde Christine?
Cítím tady přenos energie.
Je v této části nějaká Christine? Žádná? Páni.
Tak to je smůla.
To se firmě nebude líbit. Ne.
Myslím, že je zajímavé vystupovat před zrcadlem,
když jsem pro vás zrcadlo.
Odraz vašeho strachu, tužeb a úzkostí, že?
A publikum je mým zrcadlem.
Hledím na vás... „Jsem váš spasitel.“
Je to velmi...
Nebo zosobnění spasitele. Ale děje se toho hodně.
Jsou tady vlastně tři zrcadla.
Do týdne vám to dojde. Zavolejte.
Zrcadlo je zároveň původce vyprávění,
stavebního kamene filmu.
Původce místní zábavy.
První zábava byla,
když jeskynní lidé koukali do řeky.
„Kdo to je?“ Potěšeni tím výjevem plácali do řeky.
Došlo jim to. A pak ty vlnky.
To jsou přece okénka filmu. A tak dál...
Takže řeka, odraz v ní
a další v pořadí byl seriál Na zdraví.
A potom já. To je evoluce zábavy.
Tuhle stranu nějak zanedbávám. Jsem tak západní.
Jsem tak americká.
Chci to všechno vidět. Místo abych byla neamerická.
Zkusit žít jinak. Nechat se ostříhat doma.
Podobné věci nezkouším.
„Proboha, výprodej?“
Ale proč? Proč to neudělám doma?
A tuhle stranu zanedbávám.
Udělejme to doma.
Zapracuju na tom... Prokrista.
Tak pardon, že se na tom snažím něco najít.
Ale vrátím se k něčemu pořádnému.
Před deseti lety... A nic, takže...
Tak trochu bych chtěla...
Můžete na mě namířit reflektor? Chci vědět, jaké to je.
Aby to bylo dramatické. Páni.
Věřili byste tomu? Jak to vypadá? Jsem vidět?
Nejsem toho hodna.
Není to šílený?
Když to teď zažívám, říkám si... „Ale ne.“
Klidně bych mohla...
Mohla bych říct, že nevím.
Už prostě nevím. Nevím.
Je to dobré, ale nevím.
Je to bezpečnější. Často musíte říct...
„Ty papíry mám přímo tady, pane.“ Ale uvnitř si nejste jistí.
My ženy se vnitřně obáváme naší výjimečnosti.
Těm obavám nás učí odjakživa, takže ten reflektor je...
Říkám si, jestli v tom světle nevypadám moc chasidsky,
nebo by mě mohli považovat za Italku. Fakt nevím.
Těžko říct.
Make-up. Já...
Jsem přesvědčená, že ženy mají právo krást kosmetiku.
Chci to říct. Děláte si legraci?
Jsem systémem nuceny
neustále platit za krémy, pudry a pleťová mléka.
Musíme platit za vlastní subjektivitu. A když to ne...
Bez toho vás stát ani nepozná
a neseženete práci, takže...
Musím si odmalovat nos, abych dostala půjčku.
Ne, neudělám to.
Tahle moje rtěnka
se jmenuje Šarlatová císařovna.
To násilí nikdy neskončí.
Stojí 30 dolarů, pokud za ni platíte.
Mimochodem... nepodporuju
okrádaní malých podniků, rozhodně ne.
Jde o velké firmy,
které si krádeže započítávají do ročního rozpočtu.
Ale užijte si to, pokud to dokážete bezpečně provést.
Chystala jsem se na masáž, o které jsem věděla, že mě zklame.
A uvědomila jsem si, že se jednou dočkám ženy prezidentky.
Opravdu. Je to super, ale vy netleskáte.
Je to super. Je to móda.
Není to povýšenecké ve stylu... Kdo vládne světu? Holky!
Je to skutečnost. Říkáte si, že nastal čas
a očekáváte to. Myslím, že se toho dočkám.
Ale aby Američani zvolili za prezidentku ženu,
bude muset být
hypersexualizována, pornograficky feminizována natolik,
že bude zvolena a okamžitě řekne...
„Ale ne!
Ale ne!“
V Oválné pracovně se svlékne...
„Jsem taková běhna. Omlouvám se. Omlouvánkuju se.“
Nebo bude muset být radikálně desexualizována,
že bude jako lednička na jednom kolečku s jedním okem.
Je to tak!
Neumím si představit, že Američani zvolí obyčejnou ženu.
Ženu v kalhotách, co řekne...
„Lidé mají právo na důstojný život.“ Ne.
To nehrozí. Takže znovu.
Buď hypersexualizace, nebo desexualizace,
až z toho bude artilerie, aby bylo jasno.
A rovnou říkám, že chci tu ledničku.
Umírám touhou být lednička.
Chodím do muzeí. Nic? Tak nic.
Udělám si odpoledne volno.
Půjdu tam pro inspiraci a abych potkala nějaké muže.
Vždycky cítím přímé propojení
se svým minulým já.
Dívám se a bloudím po halách
plných maleb z rokoka a renesance,
a vždy je tam ten úžasný rohoj...
Vysvětlím vám to. Chtěla jsem říct roh hojnosti.
Ale řekla jsem rohoj. „Rohojnost?
Co to má být, Kate? Představení skončilo.“
A to ze mě dělá profesionála. Rohojnost.
Jiní by si toho ani nevšimli, ale jedno takové přeřeknutí,
a musíme začít znovu. Jinak to nejde.
Takže to muzeum. Udělám to.
Uvidíte, i když to za to nestojí...
Udělám to!
Takže občas jsem v muzeu
a vidím ty malby krásných rohů hojnosti.
Je na nich zabitý králík a pomerančová kůra.
Víte jak. Jste kulturně založení.
A nad těmi rohy hojnosti je vždy děvečka...
To jsem já. Velmi jednoduše se můžu stát mužem,
co vypadá jako dvorní šašek
s Panovou flétnou.
To je...
Snažím se říct, že jsem věčná.
Nejsem holka ze sousedství. Jsem to sousedství.
Nevím, jestli se vám někdy něco stalo.
Nebudu hádat, ale řeknu,
že naše rodina neměla pšenici.
Ale měli jsme jeden druhého.
Měli jsme naději na pšenici, takže jsme vlastně skoro měli...
- Pšenici! - Miluju vás! Děkuju.
Cítím teď obrovskou podporu,
jakou jsem dlouho nezažila.
Byla jsem tady, než jste dorazili,
voskovala podlahy a vše připravovala.
Objevila jsem tohle divadlo
a celkově jsem objevila divadlo.
Beru to tak, že jsem přinesla divadlo na západ.
Žerty stranou, což je název mé knihy...
Byla jsem tu sama
a my ženy se socializujeme proti samotě
pomocí produktivity. Klidně si to zapište.
Takže jsem to brala tak,
že je to aktivismus, přesně tohle.
Proč chodit na jeviště?
Je to skoro zbytečný, ale...
Když jsem tady, nahoďte mi emoci.
Chci pokračovat v hraní.
- Vztek. - Vztek.
Vztek je pro mě tohle...
Můžete mi nahodit další? Ještě jsme neskončili.
- Nervozita. - Strach!
Páni. Strach.
Ještě jednu, když tak moc prosíte.
- Další. - Vzrušení.
Vzrušení, to se mi líbí.
Vzrušení v jeho nejzákladnější formě...
Ve skutečnosti skrýváme své pocity.
Nedáváme najevo, co cítíme.
Amatér by tu předvedl tohle... „Strach? Ale ne!“
Ale to ne. Když se bojíte,
děláte, že se nebojíte, nechcete to dát najevo.
Tak to prostě je. Super, to bylo něco.
Bylo to dobrý. Cítila jsem, jak jsem zamčená uvnitř.
Somaticky mi to přišlo jako hraní. Moc to pomohlo.
Jsem ve světle reflektorů, tak toho využiju. Nevím jak, ale...
Kéž by. Dejte mi pár let.
Už žádné reflektory. Štve mě to.
Pryč. Děkuju.
Můžu se vrátit. Chtějí ještě?
Cokoli kamera potřebuje.
Kamery, jsou tady všude, kamery, opovažte se.
Vidíte mě, ale já vidím vás. Řeknete ano, já řeknu...
Nenapadá mě rým.
Jen pro jistotu. Miluju tě. Super.
Je fajn tu mít takovou oporu. Mít oporu.
Dokončila jsem větu.
Mít oporu. Páni.
Něco cítím, takže někdo... Jo.
Přestěhoval se někdo nedávno? Vidím Wisconsin.
Jasně vidím Wisconsin.
Je někdo z vás z Wisconsinu, nebo je s ním spojený?
Wisconsin!
Dobrá.
Michigan.
Přestěhoval se nedávno někdo? Mimochodem, jsem v pohodě.
Potřebuju, abyste se uvolnili.
Hoďte se do klidu a věřte mi, ano?
Tohle dělám každou neděli na molu. Jsem v pohodě.
Zpátky k Wisconsinu.
Dobrý, možná je to někde jinde.
Říká se tomu záchvěv energie. Wisconsin?
Paráda. Děkuju moc. Vidíte? Mám pravdu.
Nedávné stěhování?
Ticho. To se mi líbí.
Vidím zranění. Ale už je zahojené.
Měl někdo z vás... Buď levý psotník... kotník.
Levý psotník? Super, musíme začít znovu. Nedělám si srandu.
Řekla jsem psotník místo kotník.
Jsem profesionál. Proboha, tak to je extrémní.
Vypadá to, že je to domluvený.
To není dobrý, vypadá to jako podvrh.
- Jen se zeptám... je to levá strana? - Jo.
Dokážu dopadnout mnohem čistěji.
Jo, dobrý.
Fakt dobrej pocit.
Především je mi to líto.
Na prvním místě je vaše zdraví, potom moje vystoupení.
Jo.
- Je to zlomené? - Vymknuté.
- A je to kotník.
Tak vidíte!
A vy jste mi nevěřili, že jsem jasnovidka.
Vymknutý levý kotník.
Cítím, že se to nestalo při sportu.
Stalo, ale...
Vždycky to tak je ve smyslu,
že sportujete, protože se tělo hýbe.
- Nejsem sportovní typ. - Jasně.
- Co to bylo za sport. - Lekce spinningu.
Vezměte si z toho ponaučení. Seberou vám peníze,
zničí vaši rodinu a pověst
a pošlou vás pryč.
- Byla jste v centru? - V Eagle Rock.
Tak jo.
Vždycky říkám, že centrum je tady nahoře.
Jak vidíte, jsem v centru.
A i když jsem mimo centrum... Ne!
Málem jsem zakopla a nikdo mi nepřišel na pomoc.
To mě vyděsilo...
A nikdo mi nepodal pomocnou ruku.
„Pomůžu vám. Jen se mě snažíte rozesmát.
Pomůžu vám.“
A místo toho „pracuj“.
Jsem v tom sama. Tak dík.
Děkuju za připomenutí. Výborně.
Ten kabel tak trochu reprezentuje média.
Jak se kolem mě obtáčí.
Jak média omezují ženské postavy.
Vidíte, jak se kolem obtáčí.
„Řekněte si svoje, ale za mých podmínek.“ Je to velmi...
Jo, je tady 40 minut.
A nemá to vliv na zvuk.
Neuvěřitelné. Tomu říkám technologie.
Kvůli tomuhle válčíme.
Za tohle chci bojovat.
S tím chci bojovat za svou vlast.
Zpátky k poranění kotníku.
- Jmenujete se Rachel? - Ne.
To by bylo neuvěřitelný.
Máte...
psa?
- Ne, ale chci ho. - Vycítila jsem tu potřebu.
Poslední věc, nebo ne. Moje vystoupení.
Máte... Vidím sestry. Máte sestry?
- Mám mladší sestru. - Takže jste ta druhá.
Vidím sestry a jste to vy. Vy a vaše mladší sestra.
Já jsem jedináček.
Klidně se mi smějte. Nikdy jste neviděli jedináčka zblízka, co?
Pokud to nevíte, jedináček je člověk bez bratrů
a sester, jak správně hádáte.
V dětství jsem z toho byla smutná, ale je to výhoda.
Nemusím se vyrovnávat s tlakem
sexuálního napětí, které vládne mezi všemi sourozenci.
Líbí se mi reakce lidí... „Proboha, má pravdu!“
To se mi líbí.
Ale je to v pořádku. Jste normální.
Kdokoli tvrdí, že v tom není sex,
způsobí, že tam bude.
Kdybych měla bratra... Ale radši nic.
Zapomeňte na to.
Nepředstavitelné.
Letmý pohled na něj v trenýrkách za svítání...
Než půjdeme do školy.
Cesty s rodinou, kdy můžete mluvit jen s ním.
Hned se zamilujete. Je to hračka.
Když vás zvedne, řeknete... „Joshi, dej mě dolů! Přestaň!
Roztrhls mi tričko. Dej mi svoje.
Co si obleču na oběd?“
„Rodiče nejsou doma.
Dej mi svoje tričko.“
Závidím.
Říkám věci... Mimochodem,
pokud je vám to nepříjemné, je to záměr.
Proto mě nevysílají živě.
Nechtějí to vysílat v rádiu.
Lidé při tom řídí.
Uslyší můj hlas.
A náhle sjedou ze silnice.
Velké riziko.
Jsou tu kamery, ale tamhle taky.
Sledují nás.
Mám pocit, že mě sledují na záchodě.
Tak vždycky udělám... „Vím o vás!“
Pomáhá to. Člověk, co mě sleduje, si řekne... „Vidí mě!“
Chci zažít tenhle pocit.
A jestli je to zločin,
pošlete mě zpátky na bimbasí ranč.
Chci se vrátit na bimbasí ranč.
Bimbasí ranč je pořádně velké téma.
Je to neuvěřitelný pocit se toho autenticky dotknout
a vědět, že tam patřím.
To se nedalo naplánovat
a proto vám s nadšením oznamuji...
Máme bimbase. Vylez!
Jo. Ve finálním střihu bude obří.
Budeme mít digitálního bimbase.
A jak budou lidi doma reagovat.
Promiňte, chci prachy. A lidi zbožňují bimbase. Tak jo.
Končíme. Dobře.
Promluvíme si o terapii.
Je tu terapeutka? Christino?
Nikdy nevíte. Páni.
Nezajímá vás, co dělám? To já jen tak.
Když nechodíte na terapii, říkám...
Nemůžeš chodit věčně na karaoke. Musíš...
To ne.
Přátelé a rodina ví, čím se pro vás karaoke stalo.
Takže...
Sex.
Nevím, nejsem o tom přesvědčena.
Dokáže vám vůbec změnit den?
Nevím...
Nechlubím se, ale tuhle jsem měla ten nejlepší sex
a za hodinu a půl jsem se vztekala v bance.
Nedokázal změnit ani jediný den, takže...
Zároveň se mi nezamlouvá médii drsně propagovaný mýtus,
že pouze při sexu
dokážete uniknout z vězení své osobnosti.
Konečně shodíte svou masku.
Při sexu je moje maska pevně přilepená.
Je naprosto...
A věřte mi, že jsem ji zkoušela... Chápete?
Ale nanejvýš jsem ji posunula.
Je vážně...
Podle mě dokážeme
uniknout z vězení své osobnosti
a shodit svou masku jen tehdy,
když hodíme šavli. Fakt.
Ta syrovost a živočišnost je jediná chvíle ve vašem životě,
kdy váš umělecký vkus, vtipné hlasové zprávy
a peníze z grantu nehrají roli. Neexistují, jde jen o to zvracení.
A je to jediná chvíle v životě, kdy vám necpou reklamu.
Je to tak.
A věřte mi, že si najdou nějaký způsob.
Dostanou se k vám na záchod, když je třeba.
Miluju váš smích a tuhle chvíli.
Jako bych slyšela děti.
Ptají se... „Kde je táta?“
Chci říct...
Stojím tu a říkám si...
„Kde jsou naši tátové?“ Je to šílený.
Víte, že se rodíte s vajíčky?
Vezmu to od začátku. Pokud...
Pokud jste člověk s vajíčky, už se s nimi rodíte.
Nevyvíjí se během puberty.
Potvrdí to někdo? Jsem v šoku.
Jo. Takže co to znamená?
Když se vaše matka narodila,
už jste byli uvnitř ní.
Vaše eventuální já už tam bylo. Chápete?
Pláč, samý pláč. Dobrá.
Snažím se říct,
že jsme byli všichni marinováni v matčině vzteku ode dne jejího narození,
a vzteku její matky a její matky... a tak dál.
Všichni jsme dušeni vztekem všech žen před námi.
Je to mezigenerační tažín vzteku.
A je to zasloužené, ale hodně mi to pomáhá.
Mám normální den, všechno je v pohodě a zničehonic
si řeknu, že rozbiju skleničku.
Říkám si, kde se ten vztek vzal.
Jako by ke mně nepatřil. Je dobré vědět,
že možná není můj.
Patří mé babičce ve Španělsku. To je...
Patří jí, tak to vypusťte.
Uctěte to, ale vytlačte to.
Já ještě děti nemám, ale moje dcera si teď říká...
„Mami, co to tam děláš? Cítím to.“
„Mám tě ráda, beruško. Jednou se na to možná budeme s tátou koukat.“
Nejspíš jste četli o tom, že si zastrkávám blůzy.
Cítím se díky tomu pohromadě.
Zastrčím ji a hned mám pocit,
že mám děti, jako bych byla
efektivní. Jo, přímo tady.
Mám vše, co potřebuju.
Vyjdu z domu se zastrčenou blůzou
a vidím ty děti...
„Pojďte, musíme běžet. Nastupte si do auta.
Můžete mi to říct až v autě?
Super. Jo?“ To je můj manžel.
„Dobře, ale to jsi mi mohl říct dřív,
jako vážně.
Jak to mám teď udělat? Jen se ptám.
Co mám dělat?
Ne, ptala jsem se tě. Vzpomínám, že jsem se tě včera ptala.
Ne, ale teď říkáš ano.
Tak dobře. Rozlučte se s tatínkem.
Jo, ahoj. Pak ti zavolám. Čau.“
To je sousedka,
kterou mám radši než manžela.
A tohle všechno vykouzlím pomocí představivosti.
Věřili byste tomu? Chci vás zvednout ze židlí.
Tak jo.
Nemám žádné texty. Není to možné.
Pamatujete si ji?
Víte, co to znamená.
Poslední část představení.
Není to smutné?
Miluju vybavení a nosím si mikrofon,
abych mohla...
Je to dobrý!
Můžeme začít. Dobře.
Život je jako skořice ve větru.
Prostě někam odlétne.
A vy stojíte, proklínáte vzduch...
„Kdysi tu bylo koření.“ Je to...
A to je tak všechno.
Je těžké si to přiznat, ale život je krátký. Pěkný.
Život je krátký.
Zapište to! My to vlastně natáčíme, tak nic.
„Zlato?“ Můj manžel. „Miláčku, zapiš... ‚Život je krátký.‘
Život je krátký. Jen tak přemýšlím. Žijme naplno.
Zapiš to!“
Dobře. Závidí mi moji práci.
Pravdou je, že to může být... Ale ne, už zase.
Tak jo.
Ale takhle oficiálně končím.
Moji blízcí ví, že nerada opouštím jeviště,
takže to nebude tak snadné.
Nepůjde to hladce,
ale nakonec se k tomu dostaneme.
Přistaneme v Des Moines.
Je to zvláštní, někdo se tu
směje úplně stejně jako člověk, co mě podvedl. A je to...
A teď jste zticha. Jak typické.
Vypadáte všichni skvěle.
Na začátku jste vypadali...
„Ach ta hypotéka.“ Jo?
Teď jste uvolnění a otevření. A jucháte... „Hurá, hypotéka“.
Je to skvělé... Bože, moc se omlouvám. Prosím?
Jo.
Jsem v práci. Proč?
Dobře.
Asi půl hodiny. Jo.
Jo, jde to dobře.
Jak se má? Ptám se, jak se má.
Nemůže to najít? Sakra.
Ať se podívá pod postel. Dobře.
Super. Už musím končit, ale... Výborně.
Taky tě miluju. Dobře. Ahoj.
Bože můj. Omlouvám se. To je neslušné.
Nikdy jsem nechtěla patřit mezi komiky, co berou na jevišti telefon.
Je to děsně neslušný, ale vídám se s jedním chlapem
a zrovna mi řekl, že mě miluje, tak jsem z toho paf.
Ty zdi najednou... Není to zvláštní?
Hned si říkám, že mu nemůžu věřit.
Mám pevné základy pro důvěru,
protože je to můj právník. Takhle tohle už máme.
Ale...
Musím se smát při pomyšlení na můj skvělý osobní život.
Je to šílený a úžasný.
Je skvělé, že tohle můžu dělat,
ale když se vrátím ke svým klukům...
Mám sedm synů.
Jsou jim čtyři, šest, dva, osm, devět, dvanáct a dva dny.
Mám plné ruce práce.
Takže musím jít domů...
Co? To nemůžu na chvilku myslet na rodinu?
Tak to se omlouvám. Vrátím se k programu.
Ježiši Kriste.
Tak abyste věděli, tenhle večer je peklo.
Jasný? Kdyby to někoho zajímalo.
Od samýho začátku klepete na hodinky. „K věci, krávo!“
Všimla jsem si toho. Bez obav.
Za chvíli odejdu a můžete se vrátit ke svým dokonalým životům.
Prokrista.
Zaplatili jste za mé vystoupení,
ale já jsem ta divná. Jasně.
Všichni na mě čumíte, ale já jsem padlá na hlavu.
Tak určitě. Dobře.
Ne, není hezký, když na vás ječím.
Jsem smutná, že to končí, protože až do dnešního večera
jsem netušila, jaké je to mít rodinu.
Myslím to vážně. Znala jsem to jen z knih, televizních filmů a tak.
Viděla jsem ty šťastné usměvavé lidi
a vždy jsem bušila na sklo.
„Pusťte mě dovnitř!“ Ale nikdy jsem se tam nedostala...
Ale dnes jsem poprvé měla pocit, že sedím
se všemi u jednoho stolu.
Proto se mi těžko odchází,
ale musím odejít a vrátit se...
Venku prodávám tílka a tak...
Musím se k tomu vrátit. Všechno dobré jednou končí.
Zapiš to, zlato! To je dobrý.
Nasadím šťastný výraz.
A budeme pokračovat, ano?
Je to představení a jsem pod velkým tlakem.
A na to dnes nezapomínejte.
Sbohem. Ale houby.
No tak. Fakt musím odejít?
Dobrá. Vážně musím...
Teď osekávám látku.
Je to náročný. Musím osekat ty dobrý věci.
Měla jsem úžasné zakončení.
Bylo to...
Bylo to takové jemné
a spojovalo to všechny ty...
variace v představení.
Různá vlákna se spojovala
v krásně utkanou tapiserii.
Ale nemám čas. Navíc jsou zakončení rozpačitá.
„Tady je mé velkolepé zakončení.“
Je to prostě laciný.
Je to laciný a nechci tu látku znevažovat.
Hnus. Jsme snad na výletní plavbě? Ježiši.
Oddaluju svůj odchod. Je tu něco...
co jsem odkládala a neřekla.
Půjdu rovnou k věci a řeknu to.
Proč je to tak těžké? Tak jo. Nejmenuju se Kate Berlantová.
A nejsem komička.
Jmenuju se Megan, příjmení neprozradím.
Ve skutečnosti jsem vedoucí výzkumná analytička
behaviorálních věd na Cornellu,
a tohle bylo úžasné.
Žila jsem jako Kate déle, než jsem ochotna přiznat.
Zkoumala jsem vztah mezi publikem
a účinkujícím, ale dneškem to končí.
Vystupovat hodinu jako ona je mým vrcholným dílem.
A kolik lidí na to skočilo.
Ale je načase ji opustit. Bylo to úžasné,
ale chci se vrátit ke své skutečné vášni, což je zavlažování.
Přesměrování vodních systémů, byrokracie kolem vody a tak,
tomu se chci věnovat.
Dnes večer tedy Kate opouštím, takže...
Dobrou noc! To nebylo ono.
Ne.
Takhle to neukončím, ale... Dobře.
Prodej čili. Prodávám čili.
Nepošlu vás domů s prázdnou.
Vepředu se prodává čili.
Jsou tam tři hrnce.
Jemné, střední a „to nemyslí vážně“.
Jsou tam tři různé...
Rozhodně si to čili dejte.
Užijte si ho. Porce je za 3,99, tak si ji kupte.
Víte, kam jde veškerý výtěžek.
To je super.
Byla to bomba. Vaše slova, ne moje.
Ale čas se nachýlil.
Když jsem sem dnes poprvé vstoupila,
nevěděla jsem, co čekat. Bude se mi dařit?
Bude to večer, kdy přijdu domů
a budu sledovat aplikaci Uberu?
Je to...
Teď jsem mohla odejít. To by bylo dobrý.
Bylo by to profesionální.
Měli bychom rozsvítit? Nevím... Je to šílený.
Sdělím vám tajemství. Vystoupení končí.
Vážně skončilo. Vidíte, jak jsem nenucená.
Je to takhle... ne.
„Kde jsem nebyla?“ Název vystoupení.
Je to takové nenucené...
Vodičko moje.
Počkat, ona je tu kamera?
Ale ne.
Zatraceně!
Chtěla jsem udělat tohle a tamto.
Překlad titulků: Kateřina Grosmanová