Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A mindenit!
Jól van! Okés. Szuper!
Ne égessétek le magatokat, oké? Micsoda elvárások...
Szörnyű! Teljesen az. Minden tekintetben őrjítő.
Ezt odébb rakom, mert olyan vékony vagyok, hogy eltűnök mögötte.
Máskülönben nem ismernétek fel. Ugye?
Nem tudnátok, kit néztek: a humoristát vagy az állványt.
Szóval... a kamerák.
Ez egy nagy pillanat számomra. Nagyon nagy.
Ott van egy kamera, ott is egy!
Mindenhol ott vannak. Látnak minket. Mi is látjuk őket.
Ez egy alapvetően megtévesztő pillanat. Kissé ijesztő. Épp vesznek minket.
Csak hülyéskedek! Nem is! Szóval...
A kamerák valójában nőgyűlölők?
Igen. Így felmerül a kérdés, hogy veszélyben érzem-e magam.
Igen! Mellé fura dolgokat mondanak:
„Már vesszük a csajt! Felvettük.
Megvan a csajról az anyag! Rögzítettük!” Ugye?
Szóval úgy érzem, hogy... Ijesztő? Persze, hogy az.
Bátor dolog, amit csinálok? Igen, természetesen az.
Engem nagyon fiatalon kényszerítettek a stand-upra.
De csakis a csontozatom miatt.
De úgy döntöttem, ezt fogom csinálni, méghozzá a közvetlenség miatt.
Mert életeket változtatok meg.
Már sír is a csaj! Én vagyok az! Érj hozzám nyugodtan! Cuki vagy! Tényleg.
Nagyon cuki. Rám nézett, és ezt gondolta:
„Együtt nőttünk fel. A nappalinkban vagyunk? Mi folyik itt?”
Mire a barátja: „Gyerünk, drágám!”
Erre ő: „Jó, legyen!” Szóval tényleg cuki vagy. Igen.
Szóval nagyon jó lepacsizni veletek. Nem azt mondom, hogy nem láttam még ilyet,
de jó a testi kapcsolat a közönséggel az érzelmi mellett. Hány perce is?
De ki számolja? Ti! Igen. Szóval...
Alig kapok levegőt a sok mozgás miatt. Szóval azt akartam mondani,
hogy fontos tudni rólam,
vagyis a munkásságomról, hogy elsősorban a kiváltságos gyerekkorom dolgozom fel.
Valamint a kamaszkorom és felnőttkorom. Képzeljétek el! Gyerekként
szinte összeestem a források súlya alatt.
Értitek? Olyan súlyuk volt, hogy hatással volt a járásomra.
A szüleim nagyon szerettek:
„Különleges vagy! Szeretünk!” És egyébként nem váltak el.
Szóval ez az egész rám nehezedett,
de erőt vettem magamon, hogy eljussak a Zarába. Nagy nehezen...
És néha zárva volt a Zara. Komolyan.
Ez az első alkalom, hogy nem gyerekek előtt lépek fel.
Általában kettő és négy év közöttiek a nézőim.
A szemükben nagyon menő vagyok. És sok mindent csinálok. Ilyeneket:
Hétfő, kedd, szerda, csütörtök péntek, szombat, hol a csizmám ?
És aztán...
eltűnnek a csizmáim, és együtt megkeressük őket.
Ami egyébként jó móka, de a ma estére azt mondtam:
„Nem! Ma felnőttek előtt lépek fel!”
Beszélgetni akartam. Felnőttes dolgokról.
Nagyon nehéz, amikor nincs semmi, ami a humor szempontjából inspirálna.
Inspirálni szokott mondjuk a fazekasság,
maga a kapcsolat a Föld nyers anyagaival.
És még a granola is inspirál reggelente.
Szerintem a sok apró adagnyi granola aktívan ellenáll a kapitalizmusnak.
Szerintem ennyi. És még Carlin. Igen.
Sugárzik belőlem a keleti parti intellektualizmus,
de igazából Los Angeles-i vagyok.
Vannak még itt tősgyökeres Los Angeles-iek? Én vagyok az egyetlen!
Nagyon fura, hogy én vagyok az egyetlen, de egyszerűen hihetetlen...
Sokan azt mondják, hogy:
„Hollywood egy papírváros, tele papíremberekkel.”
De igazából nagyon valódi hely.
Azok, akik itt élnek, tudják, hogy a családok itt
minden reggel kimennek a kikötőbe, mert ez egy import...
Most komolyan! Ez egy import-export város.
A családok hajnalonként nézik az érkező importárut és a távozó exportot.
És ez egy csodás kereskedelmi koreográfiát alkot,
ami nagyon izgalmas, és akárhányszor látom, sírok.
Nagyon megható. De imádok itt élni. Minden annyira gyönyörű!
Séta közben gyakran nézelődöm,
és olyan mintha Mexikóban lennék. Majd eszembe jut: „Ott vagy. Hamis határ!”
Igen! Remélem, nincsenek itt zsaruk!
Ez tetszik! Ez jó lesz!
De nagyon durva lenne, ha ezt az utcán folytatnám,
és ti itt maradnátok, és ezt látnátok:
„San Diegóban van. Most lépett át Pomona városába.”
Nem ismerek olyan sok várost.
Igen, mert nem bírom a térképeket. Mindig megrémiszt,
ha látok embereket térképboltba menni. „Egy térkép lesz!” Aztán ez jön:
„Ebben a házban mi ezt bálványozzuk!”
Ki készítette a térképeket? Ki jár jól a rendszerrel?
Síri csend. Senkit sem érdekel. Egyébként ezért jöttem ide.
A kormány küldött ide...
hogy felhívjam a figyelmet a kultúra eltitkolt dolgaira:
„Ki csinálta a térképeket? Nem tudjátok? Most kiderül!” De...
De az van, hogy én sem tudom.
Azt sem tudom, milyen nap van ma. Kérdezzétek meg!
- Milyen nap van? - Nem tudom. Művész vagyok. Oké?
Én minidig úszom az árral.
Beismerem, néha igen nehéz egyedüli művészként állni valahol.
Az egyetlen igazi művészként.
Egyébként ma én irányítom a nevetést is. Jó, ha tudjátok! Szóval csitt!
Itt egy kicsit vegyetek vissza! Oké.
Késtél! Bárki is vagy, késtél. Oké.
Még két hét a kosárszezonig? Nekünk annyi!
Igen. „Nem akarunk edzeni!”
Nagyon sok szomorú arc lesz majd a meccsek után.
Csak ennyit mondok. Hű!
Köszönöm... ezt az egészet!
Ezt a biztonságos helyet, ahol nyugodtan gyógyulhatok.
Az én munkámhoz sok kitartás kell. El kell viselnetek engem.
Szóval ez... nagyon sokat jelent nekem.
Egyébként médium vagyok. A te neved ugye Christine?
Jó, hagyjuk!
Nem gond. Van közöttünk Christine?
Mert az energia néha vándorol.
Van itt valahol Christine nevű egyén? Christine-mentes terület? Ejha!
Csak balszerencsém van.
A főnökség ezt nem fogja díjazni. Nem ám!
Itt van ez a tükör. Nagyon érdekes egy tükör előtt fellépni,
amikor én is tükör vagyok nektek. A félelmek, vágyak, aggodalmak tükre.
A közönség pedig az én tükröm.
Rátok nézek, és ez van: „A messiás vagyok.”
Ez nagyon fura.
Inkább egy messiásszerűség vagyok. De ezt lehetne ragozni.
Igazából három tükör van a teremben.
Ha egy hét múlva leesik, hívjatok fel!
De a tükör egyben az, ahonnan származik a narratíva.
Amire ugye alapulnak a filmek.
És a szórakozás. Innen származik az is.
Az első szórakoztató dolog. Amikor egy ősember, nő vagy férfi
belenézett a folyóba: „Ez meg ki?”
Gyönyörködött a saját tükörképében. Megpaskolta a folyót.
Rájött, hogy ez jó. Aztán jöttek a fodrok. Mint a filmes képkockák. És folytatódott.
Szóval volt a folyó, a tükörkép,
aztán pedig jött a Cheers cím sorozat.
Utána pedig én. Ez a szórakoztatóipar evolúciója.
Elhanyagolom ezt az oldalt. Frontális vagyok. Tök nyugatias, amerikai.
Csak előre!
Mindent látni akarok! Ugye? De vannak Amerikán kívül is dolgok.
Másféle életek. Ugye? Vannak, akik maguknak vágják a hajukat.
Az ilyen dolgok, amiket nem tapasztalok meg.
Én meg: „A mindenit! Akció van?”
Értitek? Miért vagyunk ilyenek? Megcsinálhatnánk otthon is.
Ugye? Ezt az oldalt hanyagolom. Akik maguknak csinálnak dolgokat.
Jól van, megpróbálom! Jesszusom!
Annyira sajnálom, hogy elragadott a pillanat heve!
Visszatérek a jobb műsoranyaghoz.
Tíz évvel ezelőtt... Nincs jó anyag.
Tök jó volna, ha mondjuk...
Kaphatnék reflektorfényt? Tudni akarom, milyen érzés.
Jöhet az igazi dráma! A mindenit!
Elhiszitek ezt? Így milyen? Jó? Benne vagyok?
Nehéz felfogni.
Hát nem durva?
Most, hogy benne állok, és átérzem, előhozza belőlem, hogy: „Jaj, ne!”
Tényleg. Menne ez nekem.
Csinálhatnék úgy, hogy nem tudom, mi van. Hogy semmit sem tudok.
Jól is esik kimondani: „nem tudom”. Jó kimondani, mert gyakran van az, hogy:
„Itt vannak a papírok, uram!” De legbelül nem tudod, mi van.
Nőkként mi nagyon félünk a saját tökéletességünktől.
Korán megtanulunk félni tőle, szóval a fény segít ebben.
Azon is eltűnődöm, hogy fény miatt olyan vagyok, mint egy haszid zsidó nő,
vagy mintha félig olasz lennék. Nem is tudom. Nem tudom.
Nem tudom megítélni.
És ott van még a smink.
Egyébként teljesen támogatom azt, hogy a nők sminket lopjanak.
Komolyan mondom. Vicceltek velem?
Egy olyan rendszerbe kényszerítenek,
ahol folyton vennünk kell krémeket, porokat, testápolókat. Igaz?
Fizetnünk kell a megítélésünkért. Nem! Mert ha ez nincs meg...
Ha ez nincs meg, akkor az állam nem ismer el,
és nem kapsz állást. Ugye? Szóval...
Nem! El kellene kontúroznom az orrom, ha kölcsönt akarnék.
És nem fogom megtenni!
Skarlát császárnőnek hívják a rúzst, ami most rajtam van. És...
Igen! Szóval soha véget nem érő ez az erőszak.
Harminc dollárba kerül. Már ha fizetsz érte. De...
Egyébként nem támogatom azt, hogy kis üzletekből lopjatok! Dehogy!
Nagy cégekről beszélek,
amik a lopásokat beszámítják a költségvetésükbe. Szerintem.
De... csináljátok csak! Ha biztonságos, akkor mehet! Okés?
Úton voltam egy helyre, ahol számítottam egy csalódást keltő masszázsra...
és tudatosult bennem, hogy még megérem, hogy legyen női elnökünk. Tényleg.
Menő, hogy nem tapsoltok.
Nem gáz. Inkább csak sikkes. Nem leereszkedő, mintha ezt énekelnétek:
Kik irányítják a világot ? Lányok !
Ez igen is valóságos. „Már itt az ideje és számítunk rá.”
Szóval szerintem még megérem.
De szerintem Amerikában csak akkor lesz női elnök megválasztva,
ha az a nő
annyira túlszexualizált, már-már pornográf módon nőies,
hogy a győzelme után ezt csinálja:
„Jaj, ne!
Jaj, ne!”
Bemegy az Ovális Irodába, és leejt dolgokat:
„Akkora ribanc vagyok! Sajnálom! Ne hari!”
Vagy annyira deszexualizált lesz,
hogy olyan lesz, mint egy hűtő, egy kerékkel és egy szemmel.
Ennyi!
Nem tudom elképzelni, hogy Amerika megválaszt egy átlagos nőt.
Egy nadrágot hordó nőt, aki ilyen:
„Az embereknek joguk van méltóságban élni.” Nem!
Nem hiszek ebben. Vagy egy túlszexualizált vagy egy deszexualizált női alak kell,
az meghozná az eredményt. Ennyi biztos.
És tisztáznám, én akarnám a hűtőt.
Komolyan! Odalennék a hűtőért.
Járok múzeumba. Semmi? Oké. És...
Van olyan délután, hogy elmegyek.
Egyedül. Inspirálódni, pasikkal találkozni,
és mindig úgy érzem, hogy közvetlen kapcsolatban állok
a múltbéli énemmel.
Mindig azon találom magam, hogy bandukolok
a rokokó festmények és a reneszánszbéli dolgok között,
és mindig látok csodás bőségszarokat...
Elmondom, mi történt. „Bőségszarukat” akartam mondani.
De volt egy kis nyelvbotlásom. „Bőségszarok?
Még nem hallottam ilyesmiről, Kate. Vége a műsornak!”
Ez a profizmus. Mert van, akinek fel sem tűnne az elszólás.
De én észreveszem az ilyen apró hibákat.
Nem viccelek. Ilyenkor újrakezdem. Komolyan megteszem.
Jó, akkor jöjjön újra a múzeumos téma! Majd meglátjátok, hogy nem éri meg, de...
Megteszem!
Szóval szoktam múzeumba járni,
és néha látok festményeket gyönyörű bőségszarukról.
Mondjuk egy lemészárolt nyulat narancshéjban.
Tudjátok, milyen. Kulturáltak vagytok.
És mindig áll egy spiné a bőségszaru fölött, valahogy így...
Én vagyok az! Könnyen eljátszom a férfit is,
az udvari bolondot, pánsíppal a kezében.
Értitek, ugye?
Sokoldalú vagyok. Lényegében ezt akartam mondani.
Nem vagyok tipikus szomszéd lány. Én vagyok a szomszéd.
Nem tudom, hogy az itt lévők éltek-e át dolgokat.
Nem akarok feltételezgetni, de elmondom, hogy gyerekkoromban nem volt búzánk.
De számíthattunk egymásra.
Imádkoztunk a búzáért. Szóval olyan volt, mintha lenne...
- Búza! - Imádlak titeket! Köszönöm!
Nagyon rég nem éreztem ilyesmit, hogy ennyire támogassanak.
De itt voltam, mielőtt ide jöttetek volna.
Beviaszoztam a padlót, hogy minden készen álljon.
Egyébként én alapítottam ezt a színházat. Én alapítottam.
Sőt a színházakat, általánosságban véve.
Legalábbis nekem köszönhető, hogy a színház eljutott nyugatra.
Viccet félretéve - ami egyébként a könyvem címe -
én... tényleg egyedül voltam itt bent,
és köztudott, hogy a nők magányosan nem túl produktívak.
Ezt le is írhatjátok!
Szóval ahogy itt álltam, arra gondoltam:
„Ez már aktivizmus.” Bizony.
Akkor miért álljak még a színpadra? Szinte felesleges. De...
Valaki mondana egy érzelmi fajtát? Szeretném folytatni!
- Düh. - A düh nálam valami ilyesmi...
Kaphatnék egy másikat? Még nem végeztünk! Még egyet!
- Idegesség! - Félelem!
Hoppá! Félelem.
Jól van. Még egyet, mert annyira szeretnétek!
- Na? - Izgalom.
Izgalom! Ez tetszik!
Az izgalmat így a legegyszerűbb kifejezni...
Ugye? Mert eltitkoljuk, mit érzünk.
Nem mutatjuk ki az érzelmeinket. Ugye?
Egy amatőr például így mutatná be: „Félelem? Jaj, ne!”
Ez nem helyes. Ha félsz, ez van: „Nem félek! Nehogy meglássák!” Ugye?
Szóval... ez már csak ilyen. Király! Ez sok mindent előhozott belőlem.
Nagyon jó volt. Érzem, hogy ráhangolódtam a dologra.
A testbeszédemből látszott, hogy ez a színészet. Ez sokat segített.
Míg a fényben állok, jöjjön a zene! Képzeljétek el! Nem jön semmi, de...
Bár jó volna! Majd pár év múlva!
Elég a reflektorfényből! Túl vagyok rajta. Leveszitek? Köszi!
Szólok, ha kell még! Vagy maradjon?
Ki kell szolgálni a kamerákat.
Mindenhol csak a fránya kamerák. Még jó, hogy nincs rajtam anorák.
Ti láttok, de én is titeket. Kaptok ma tőlem hideget...
Nem találtam rímet.
Egy kis ellenőrzés! Szeretlek! Oké, rendben.
Nagyon sokat segít, ha van mibe kapaszkodni. Ez egy kapocs.
Itt be is fejezhetném a mondatot. „Ez egy kapocs.” Hű!
Most nagyon érzek valamit. Valaki mostanában...
Igen. Költözött mostanában valaki? Egy wisconsini embert látok. Tényleg.
Wisconsin van kiemelve.
Van itt wisconsini ember? Vagy akinek van ott ismerőse?
Wisconsin!
Jól van!
Akkor Michigan!
Közületek költözött mostanában valaki? Egyébként jól vagyok.
Légyszi! Nyugodjatok meg!
Engedjétek el magatokat! Bízzatok bennem! Oké?
A korzón minden vasárnap ezt csinálom. Okés? Jól vagyok.
Most pedig vissza Wisconsinhoz!
Hagyjuk! Valami más hely lesz.
Ez egy energiavillanás volt. Mi? Wisconsin?
Köszi! Szuper! Köszönöm szépen! Látjátok? Igazam volt.
Nemrég költöztél?
Inkább hallgatsz. Ez bejön. Oké.
Egy sérülést látok. Semmi komoly, már begyógyult.
De megsérült innen valakinek a bal tokája? Bokája!
„Bal tokája”? Király, kezdjük újra! Nem viccelek!
„Tokát” mondtam „boka” helyett.
Profi vagyok. Úristen! Ez durva!
Ez most megszervezettnek tűnik. Tényleg.
Ez így nem jó, mert megjátszottnak tűnik.
- Egy kérdésem van. Bal láb? - Igen.
Tudok egy menő záró pozíciót is.
Igen, így jó.
Istenem, de jó érzés!
Először is: sajnálom!
Figyu! Így van a rangsor: a ti egészségetek, az én előadásom.
Igen.
- Eltört? - Kificamodott.
- A bokám.
Bizony ám!
Nem gondoltátok, hogy tényleg médium vagyok, igaz?
Kificamodott bal boka.
Azt érzem, hogy nem sportolás közben történt.
De, sportoltam közben...
Mindig akkor szokott előfordulni.
Ha sportolsz, és mozog a tested, akkor ez van.
- Nem vagyok túl sportos. - Jól van!
- Mit sportoltál épp? - Spinning órán voltam.
Legyen ez tanulságos mindenkinek! Elveszik a pénzeteket,
tönkreteszik a családotokat, a hírneveteket,
majd az utatokra küldenek titeket.
- A belvárosban voltál? - Eagle Rockban voltam.
Szóval igen.
Mindig is azt vallottam, hogy a városközpont idefent van. Okés?
Láthatjátok, hogy én most is a városközpontban vagyok. A belvárosban.
Én még a külvárosra is azt mondom, hogy: „Nem!”
Majdnem elestem, és senki sem jött segíteni.
Ez ijesztő volt. Gyorsan történt, és egy kéz sem nyúlt felém.
„Hadd segítsek! Meg akarsz nevettetni, hadd fogjalak meg!”
Ehelyett azt mondjátok: „Dolgozz!”
Tényleg egyedül vagyok itt. Jó tudni! Köszi az infót! Szuper!
A kábel természetesen a médiát testesíti meg.
Ahogy tekeredik itt körülöttem. A média így használja ki a nőket.
Majd nézzétek meg, hogy tekeredik!
„Meséld el a történeted, de úgy, ahogy mondom!” Ez nagyon...
Bizony. Most 40 percen keresztül.
Fura, hogy ez nincs hatással a hangra. Elhiszitek ezt? Ez ám a mérnöki munka!
Ezért szoktunk háborúzni. Megvédeni ezt. Harcolni akarok ezért!
Küzdök az országomért, ezzel. Oké.
Vissza a bokasérüléshez!
- Rachel vagy? - Nem.
Ez mekkora lett volna!
Mondd csak! Van neked...
kutyád?
- Nincs, de akarok egyet. - Ezt éreztem. A heves vágyat.
Azt mondok, amit akarok. Ez az én műsorom.
Látok még lánytestvéreket. Van testvéred?
- Van egy húgom. - Értem. Szóval te vagy a másik.
Lánytestvéreket láttam. Te vagy az egyik. A másik pedig a húgod.
Én amúgy egyke vagyok.
Nevessetek csak! Itt vagyok. Nem láttatok még egykét? Gyerünk!
Aki nem tudná: az egyke embereknek nincs fiútestvérük
és lánytestvérük sem.
Ez gyerekkoromban elszomorított, de már tudom, hogy egy ajándék,
mert nem nyomja a vállam
a testvérek közti szexuális feszültség súlya. Igen.
Bírom, ha az emberek ezt csinálják: „Istenem, az igazság!”
Ezt nagyon bírom.
Egyébként nem gáz. Átlagosak vagytok.
Minden intézményben azt mondják: „Itt nincs szex.” De van.
És ha nekem lenne egy bátyám, szó sem lehetne róla.
Szó sem lehetne róla.
El sem bírom képzelni.
Hogy rápillantok hajnalban, míg bokszerben van.
Még iskola előtt.
Családi kocsikázások, ahol nincs kivel beszélni.
Könnyen egymásba lehet szeretni. Nagyon könnyen.
Felemel a levegőbe, mire a reakció: „Ne már, Josh! Tegyél le! Hagyd abba!
Elszakadt a felsőm. Add ide a tiéd! Mit vegyek fel a húsvéti villásreggelire?
Anyáék egy órán belül hazaérnek. Vedd már le a felsőd!”
Féltékeny vagyok.
Ilyen ez. Egyébként ha valakinek ez most kínos, az okkal van, okés?
Ezért nem megy élőben ez a műsor.
Ezt most nem adnák le a rádióban.
Autókban hallgatnák, és ez lenne a reakció:
„Én irányítom az életem?” Bumm, le az útról!
Sok minden forog kockán.
Itt is vannak kamerák, de odafent is vannak ám!
Figyelnek minket.
Szerintem mindig megfigyelnek a mosdókban, ezért ezt csinálom: „Tudom ám!”
Ez segít, mert a kamera túloldalán lévő ezt mondhatja: „Lát engem!”
Érezni akarom ezt. Érezni akarom!
Érezni akarom! Ha ez bűn, akkor vigyenek el a püspöktanyára!
Jaj! Vissza akarok menni a püspöktanyára!
Alakul egy jó sztori a püspöktanya körül.
Hihetetlen érzés ilyen hitelesen átadni, és tudni, hogy oda tartozom.
Ezt el sem tervezhettem volna, ezért várom, hogy bemutathassam nektek
magát a püspököt! Gyere elő!
Igen. Szerkesztés után ez hatalmas lesz.
Számítógéppel idevarázsolják majd, és a nézők majd ezt csinálják... Igen.
Bocsi, de kell a pénz! Oké? És az emberek bírják a püspököt. Jól van.
Fejezzük be! Oké.
Kezdjetek el pszichológushoz járni! Itt van a pszichológusom? Christina?
Sosem lehet tudni. Jól van. Hűha!
Szóval mégsem érdekel, mit csinálok. Jól van, rendben van.
Így reagálok, ha valaki nem jár terápiára:
„Nem lehet örökké karaokézni. Néha muszáj...”
Jaj, ne!
A család és a barátok megtudják, mit jelent neked a karaoke, szóval...
Szex.
Nem is tudom. Nem vagyok meggyőzve.
Van elég ereje, hogy alakítsa a napunkat? Nem is tudom. Tényleg.
Nem felvágásból mondom, de nemrég volt életem legjobb szexe,
és másfél órával később tomboltam a bankban.
Szóval nekem nem igazán változtat a napomon.
És nem díjazom a média által hirdetett mítoszt,
miszerint a szex az egyetlen megoldás a személyiséged börtönéből való kitörésre.
Hogy akkor végre lehull a maszkod.
Nekem a maszkom szex közben még jobban rám ragad. Teljesen.
És higgyétek el, próbáltam már letépni.
De csak elcsúsztatni tudtam egy kicsit. Nagyon durva.
Szerintem csak akkor törünk ki a személyiségünk börtönéből,
és akkor hullik le a maszkunk, amikor hányunk. Szerintem csak akkor.
A nyers, állati mivoltunk hozza elő egyedül belőlünk azt,
amikor a művészi ízlésünk, a vicces hangüzenetünk
és a pályázati pénz elnyerése lényegtelen. Nincs ott. Csak a hányás van.
És a modern világban csak ekkor nem tudnak hirdetni nekünk. Csak ekkor.
De nyugi, megtalálják a módját! Meg fogják oldani.
Ha kell, akkor a vécébe is betolakszanak.
Imádom a nevetéseteket! Imádom ezt a pillanatot!
Amikor kisgyerekektől hallom azt, hogy: „Hol van apa?” Akkor...
Akkor mindig eltűnődöm: „Hol vannak az apukáink?” Durva.
Tudtátok, hogy a petéinkkel születünk meg?
Menjünk vissza! Ha...
Ha petéket hordozó ember vagy, akkor veled születnek.
Nem pubertáskorban fejlődnek ki. Tudtátok? Én hátast dobtam tőle.
Tényleg. Mit is jelent ez?
Azt, hogy édesanyád a születése napján már magában hordozott.
Sanszos, hogy már akkor léteztél. Belegondoltatok? Sírjatok! Oké.
Ezzel csak azt akarom mondani,
hogy anyánk születése óta pácolódunk a dühében,
ahogy ő is tette az ő anyjában, és így tovább.
Mind pácolódunk a nőelődjeink dühében.
Ez egy generációk közötti dühraguleves.
És mindez megérdemelt, de ez sokat segített nekem,
mert nyugodtan élem az életem, minden rendben, aztán a semmiből
kedvem támad poharakat összetörni.
Nem tudtam, honnan ez a düh.
Nem gondoltam a sajátomnak, és segített, hogy rájöttem, ez más dühe.
Inkább a spanyol nagymamámé. Szóval...
ez az egész az ő dühe. Engedjétek csak ki!
Tiszteljétek, de engedjétek ki!
Egyébként még nincs gyerekem, de a lányom most ezt gondolja:
„Anya? Mit csinálsz odafent? Érezlek!”
Szeretlek, drágám! Talán egy nap majd megnézzük ezt közösen apával.
Talán olvastátok a hírekben, hogy egyre jobban betűröm a blúzom.
Jó érzés. Összeszedettebb vagyok. Betűrve egyből olyan érzés,
mintha lenne gyerekem. Tényleg.
Hatékonynak érzem magam. „Tessék! Megvan mindenem.”
Ha így lépek ki a házból, egyből gyerekeket képzelek oda:
„Gyertek! Induljunk! Szálljatok be a kocsiba!
Majd elmondod az autóban, jó?
Jól van, szuper. Igen?” A férjem szólt.
„Jól van. Őszintén szólva ezt korábban is mondhattad volna!
Hogy csinálhatnám most meg? Most komolyan. Hogyan?
Nem. Emlékszem, hogy tegnap megkérdeztem tőled.
Akkor nemet mondtál, de most igent. Jól van. Köszönjetek el apucitól!
Jól van. Szia! Majd később felhívlak! Pá!”
Ő a szomszéd nő. Vele jobb a kapcsolatom, mint a férjemmel.
Ez az egész csak a képzeletem szüleménye.
Elhiszitek ezt? Lenyűgözlek titeket, mi?
Jól van.
Nem kaptam üzit. Ez hogy lehet?
Hoppá! Emlékeztek még rá?
Tudjátok, mit jelent ez. Bizony. Elérkeztünk az előadás utolsó negyedéhez.
Szívszorító, igaz?
Bírom a kütyüket, ezért hozok saját mikit, hogy ezt csináljam...
Így jó!
Minden készen áll! Oké.
Az élet olyan, mint a fahéj a szélben.
Gyorsan elszáll.
És mi csak üvöltünk a levegőbe:
„Egyszer itt fahéj volt.” Kemény.
De ez van.
Nehéz beismerni, de az élet rövid. Ez tetszik.
Az élet rövid.
Írjátok le! Mondjuk úgyis fel lesz véve.
„Drágám!” A férjem. „Szívem! Írd le, hogy 'az élet rövid'!
Az élet rövid. Épp agyalgatok. Éljünk a mának! Ez is jó.
Írd le!”
Jól van. Csak irigykedik rám.
Szóval igen, lehet, hogy csak... Na ne! Már megint?
Jól van.
Próbálom befejezni a műsort.
Az ismerőseim tudják, hogy utálok lejönni a színpadról,
szóval szólok, hogy ez nem lesz szép.
Nem fog simán menni,
de valahogy összehozzuk, jó?
Menni fog, mint az ágyba szarás.
Tök érdekes. Van itt valaki,
aki úgy nevet, mint egy ismerősöm, aki átvert engem, és ettől...
Fura. Most persze hallgattok. Tipikus.
Egyébként baromi jól néztek ki mind. A show elején mind így ültetek,
„Jaj, a jelzálog...” Igaz?
És mostanra úgy ellazultatok, hogy így mondjátok: „Jelzálog!”
És tök különleges, hogy... Úristen! Bocsika! Halló?
Igen!
Dolgozom. Miért?
Oké.
Még úgy fél óra.
Elég jól megy. Nagyon jól.
Tényleg? Hogy van? Azt kérdeztem: „Hogy van?”
Nem találja? Baszki! Jól van.
Nézze meg az ágy alatt! Jól van.
Oké, szuper. Most mennem kell, de... Oké, szuper!
Én is szeretlek! Okés. Szia!
Úristen! Ne haragudjatok! Ez nem volt szép.
Én sosem akartam olyan humorista lenni, aki a színpadon telefonálgat.
Ez hatalmas gorombaság, de van egy pasi, akivel találkozgatok,
és most azt mondta, hogy szeret, így nem tudom, mi van.
Szóval... Most felhúztam egy falat. Azonnal. „Nem tudok megbízni senkiben.”
Egyébként kölcsönösen bízunk egymásban.
Mert ő az ügyvédem, szóval így megvan köztünk a bizalom.
De...
most csak nevetek azon, mennyire teljes a magánéletem.
Kész őrület. És ez csodálatos.
Imádok így kapcsolódni a nézőkhöz,
aztán hazamegyek a fiaimhoz, és ez nagyon...
Hét fiam van.
Négy, hat, kettő, nyolc, kilenc, tizenkét évesek, és van egy kétnapos.
Szóval rengeteg dolgom van.
Igen, szóval haza kell mennem, de...
Mi az? Nem gondolhatok a családomra?
Oké, bocsi! Jól van! Nyugi, visszatérek a témához!
Jesszusom! Elmondanám, hogy a ma este kész rémálom volt nekem.
Oké? Már ha valakit érdekel.
Már az elejétől fogva sürgettek. Okés? „Térj a lényegre, ribanc!” Ugye?
Ezt éreztem. De nyugi!
Mindjárt megyek, és élhetitek nélkülem a tökéletes életeteket.
Jézusom!
Ti fizettetek, hogy lássatok, de én vagyok fura? Oké, vágom!
Igen. Ti bámultok engem, de nekem nincs ki mind a négy kerekem?
Értem. Jól van. Rendben.
Én csak... Nem klassz, hogy ordítozok itt veletek.
Sajnálom, hogy el kell mennem, mert a ma estéig nem tudtam,
milyen egy igazi család.
Komolyan. Mindig láttam könyvekben és filmekben, milyen egy család.
Láttam a boldog, mosolygó családokat,
és én csak vertem az ablakot, így:
„Engedjetek be engem is!” De sosem sikerült bejutnom.
De ma először azt éreztem, hogy az itt lévőkkel
egy asztalnál vacsorázunk. Ezért nehéz most elmennem innen,
de mennem kell! Vissza kell térnem a...
Atlétákat, meg egyéb cuccokat árulok odakint, szóval...
Visszatérek ahhoz a feladatomhoz. De egyszer minden jó véget ér.
Írd ezt le, drágám! Ez jó volt!
De most boldog arcot vágok,
és folytatom a show-t, okés?
Mert ez egy show, és hatalmas rajtam a nyomás.
Ezt ne felejtsétek el!
Viszlát! Dehogy!
Ne már! El kell mennem?
Jól van! Várjunk! Oké. Lenne még valami. Ugrálok a témák között. Ezt csinálom.
Ami nagyon nehéz. Ugrálok a jó dolgok között.
Volt egy csodás zárómonológom. Ilyen volt...
Nagyon finom volt,
benne az előadás apró variációival.
Összeszőttem az egészet egy szuper faliszőnyeggé, hogy átadjam.
De nincs idő rá. Nem fog menni. A zárómonológok amúgy is bénák:
„Jöjjön a zárómonológom!”
Az annyira béna szerintem.
Tényleg az. És nem akarom elbagatellizálni az eddigieket.
Az tök uncsi lenne. Nem egy luxushajón vagyunk. Jézusom!
Most csak húzom a távozást. Lenne még valami,
amit el szeretnék mondani. Letépem a sebtapaszt, és kimondom.
Miért olyan nehéz ez? Oké. Igazából nem Kate Berlant a nevem.
És nem humorista vagyok. Megannek hívnak. A vezetéknevem nem árulom el.
Igazából a Cornell Egyetem vezető viselkedéskutatója vagyok,
és ez egy hihetetlen élmény volt.
Hosszabb ideje élek Kate-ként, mint azt be merném ismerni,
tanulmányozom az előadók és nézők kapcsolatát.
Ezt csináltam. De ma ennek vége.
Ez volt a legnagyobb művem, egy órán át fellépni Kate-ként.
El sem hiszem, hogy ennyien bevettétek,
de most megszabadulok tőle. Ez egy csodálatos élmény volt.
Most visszatérek az igazi szenvedélyemhez, az öntözőrendszerekhez.
És... Igen. Vízrendszerek átirányítása, vízügyi bürokrácia, ilyenek.
Ezzel akarok foglalkozni.
Így ma megszabadulok Kate-től. Szóval...
Jó éjt! Még nincs vége, de jó volt, mi?
Nem!
Nem így fogom befejezni. Jól van.
Várjatok! A csilis bab! Oké. Csilis babot is árulok.
Ezt még el kell mondanom!
Odakint vásárolhattok csilis babot.
Három edénnyel van.
Van enyhe, közepes és „baszott csípős”.
Ez a három van.
Azt csináltok vele, amit akartok.
Tomboljátok ki magatokat! Egy csészével 3,99 dollár. Vegyetek!
A teljes bevételt elköltöm.
Szóval ez remek.
Ez nagyot ütött. Ti mondtátok, nem én.
De tényleg eljött az idő.
Meg kell mondjam, amikor ide jöttem,
nem tudtam, mire számítsak. Bíztam Istenben.
Ha innen hazamegyek, az lesz, hogy nézem az Uber appban az autókat?
Tudjátok, ez...
Most kellett volna lelépni. Itt volt a lehetőség.
Profi befejezés lett volna.
Felkapcsoljuk a fényeket? Nem tudom. Mondok valami durvát.
Az én kis titkomat. Vége az előadásnak.
Tényleg. Vége van. Látjátok, milyen laza vagyok?
Be van ez kapcsolva?
„Hol nem jártam még?” Ez a show címe.
Ez van. Ennyire laza vagyok.
Jaj, a vizem!
Itt kamerák is vannak?
Jaj, ne!
A fenébe!
Még meg akartam csinálni ezt, azt meg amazt is!
A feliratot fordította: Balla Zsolt