Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Wow!
OK, ja. Bra.
Ikke overdriv, OK? Så mange forventninger.
De knuser meg. Tynger og svekker, på alle måter.
Jeg flytter denne, jeg er så tynn at jeg forsvinner bak den...
Dere blir helt, "Er Kate her eller der?" Ikke sant?
"Hvor skal jeg se? Er det komikeren eller stativet?"
Så... de kameraene.
Stor kveld for meg. Veldig stor.
Et kamera her. Et kamera der.
De er overalt. De kan se oss. Vi kan se dem.
Det er et naturlig falskt øyeblikk. Litt skremmende. De filmer.
Eller, det gjør de ikke. Jo, det gjør de, men...
Er kameraet en kvinnehater?
Eller hva? Føler jeg meg angrepet?
Ja. Det er veldig-- Selv språket.
"Vi skyter. Vi skjøt henne.
"Vi fikk henne. Vi har henne." Det er--
Det føles--- Litt skummelt? Ja...
Er det modig, det jeg gjør? Ja... Absolutt.
Men jeg ble selvfølgelig tvunget inn i bransjen i en ung alder,
på grunn av beinstrukturen min.
Men jeg valgte å bli på grunn av dette, det direkte.
Jeg kan rekke ut og faktisk--
Jeg endrer folks liv, og hun gråter. Det er meg, kjære.
Du kan røre meg, ja. Så søtt.
Veldig søtt.
Hun så opp på meg og tenkte,
"Jeg vokste opp med deg i hjemmet mitt. Er jeg hjemme i stuen?
Hva skjer?"
Vennen hennes bare, "Kom igjen, kjære."
Og hun bare, "Hvis du sier det." Veldig søtt. Så, ja.
Et flott øyeblikk. Helt enestående, vil jeg si, å være
så fysisk direkte til stede med publikum,
unntatt den emosjonelle som jeg passer på
og hva, minutter-- Hvem bryr seg? Jeg teller ikke. Det gjør dere.
Men...
Helt utslitt etter min fysiske komedie nå nettopp. Jeg--
En essensiell ting med meg, er at jeg gjør komedie
hovedsakelig for å behandle min overveldende privilegerte barndom...
Ungdomsårene og nå voksenlivet. Forestill dere å vokse opp,
man kollapser nesten under alle ressursene man får.
Det er så mange at man nesten ikke kan gå rett, hva?
Forestill dere foreldrene mine, så kjærlige.
"Du er så spesiell. Vi elsker deg." Hva? De er faktisk ikke skilt.
Med all den vekt på skuldrene, klarer man likevel
å finne styrken til å gå i Zara. Bare-- Wow!
Noen ganger er Zara faktisk stengt.
Dette er første gang jeg ikke opptrer for barn.
Jeg er best med dem fra to til fire.
Da er jeg på topp.
Vi gjør masse...
♪ Mandag, tirsdag, onsdag, torsdag, fredag, lørdag ♪
♪ Hvor er støvlene mine? ♪ Og så...
Støvlene er vekk så vi tar en støvel-skattejakt
og det er gøy, men i kveld...
sa jeg, "Nei. Jeg vil leke med voksne."
Gjøre noe verbalt.
Gjøre voksenting.
Det er tøft å slett ikke ha en komisk innflytelse.
Jeg påvirkes av keramikk,
engasjementet i jordens råmaterialer
og... små porsjoner granola.
Porsjoner av granola, som blir laget i så små doser
at de aktivt motstår kapitalismen.
Det var det. Og Carlin, ja.
Jeg vet at jeg oser av intellektualismen fra østkysten,
men jeg er faktisk fra Los Angeles, akkurat her.
Har vi noen andre som er født og oppvokst i LA? Jeg er den eneste!
Det er rart å være den eneste, men det er en utrolig...
Folk sier alltid,
"Hollywood, det er en papirby, full av papirfolk."
Men jeg synes det er så ekte her.
Hadde dere vært lokale, ville dere visst at vi og familiene våre
besøker havnen hver morgen, fordi det er en import...
Jo, det er en import-eksport-by.
Man ser familiene ved soloppgang,
hvor vi observerer importen som kommer inn og eksporten som drar.
Det skaper en slags vakker koreografi
i handelslivet. Det er så fint, jeg gråter hver gang jeg ser det.
Veldig emosjonelt.
Ja. Jeg liker meg her. Det er vakkert.
Jeg går ofte rundt, alt er så frodig,
det er som å være i Mexico og så, "Det er du. Grensen er falsk."
Ikke sant? Ja. Håper ikke politiet er her.
Jeg liker det. Det kan bli bra.
Det kunne være så revolusjonerende
hvis jeg tok det med ut på gatene
og dere fortsatt var her og ikke visste--
"Hun er i San Diego. Hun krysset grensen til Pomona by."
Jeg kan ikke de forskjellige byene.
Fordi kart, nei. Jeg blir alltid skremt av
folk som besøker kartbutikkene.
"Kart til en!" Og så tar man det---
"Dette er det vi tilber i dette huset." Hva?
Som om, hvem har laget kartet ditt? Hvem drar nytte av det?
Total stillhet. Ingen bryr seg, så... Det er det jeg gjør her.
Jeg ble sendt hit av myndighetene...
for å rette lommelykten mot kulturens mørke hjørner og si,
"Hvem laget kartet?" Det vet du ikke?
"Det får du vite nå." Men ironien i det hele:
Jeg vet det heller ikke.
Jeg vet ikke engang hvilken dag det er. Ikke spør meg om det.
-Hvilken dag er det? -Jeg vet ikke! Jeg er kunstner.
Jeg følger tidevannet.
Jeg innrømmer at det er tøft å være den eneste kunstneren til stede iblant.
Sorry, den eneste ekte kunstneren her.
Jeg kontrollerer latteren i kveld også.
Bare så dere vet det...
Litt mindre her og så-- Greit.
Du var sen, hvem enn det var. OK?
To uker til konkurransen? Det er håpløst!
Ja. "Vi vil ikke øve."
Da blir det mange triste fjes på parkeringsplassen etterfølgende.
Jeg sier det bare. Wow.
Takk... for dette.
For å gi meg et trygt sted jeg kan hele på i kveld,
Jobben min er utholdenhetsbasert. Det handler om at dere holder meg ut.
Det er veldig... Det betyr mye.
Jeg er synsk, heter du... Christine?
OK, greit.
Det går bra. Har vi en Christine her borte?
Noen ganger hopper energien direkte over.
Har vi en Christine her overhodet? Christine-løst. Wow.
Uheldig.
Dårlig for bedriften.
Et speil er... Det er så spennende å opptre
foran et speil, når jeg er speilet deres.
Hva? Deres frykt, drømmer, bekymringer, ikke sant?
Og dere er mitt speil, som publikum.
Jeg ser på dere og tenker, "Jeg er Messias."
Det er veldig--
eller en Messias-figur må jeg vel si. Men det er mye som skjer her.
Det er faktisk tre speil her.
Dere skjønner den om en ukes tid. Ring meg. OK?
Nei, men speilet er selvfølgelig opprinnelsen til fortellingen,
filmen, kinoens byggesteiner.
Underholdningens opprinnelse, akkurat her.
Den første underholdning, hulekvinnen,
eller hulepersonen, som stirrer ned i elven.
"Hvem er det?" Gleden over bildet. Man slår vannet.
Og innser, " Å, ja!" Og så krusningene.
Små biter av filmen. Det fortsetter...
Vi har elven, refleksjonen,
så kom Cheers på banen.
Og så meg, ja. Underholdningens evolusjon.
Jeg føler jeg glemmer denne siden. Jeg er så frontal, så vestlig.
Så amerikansk. Front, front.
Jeg vil se alt! Ikke sant? Fremfor u-amerikansk.
Andre måter å leve på? Som å klippe håret hjemme.
Ting man ikke tør å utforske.
Jeg bare, "Oi. Tilbud?"
Men hvorfor? Hva med, "Lag det selv."
Det er den siden jeg overser.
Dere er "lag det selv," ja.
Den må jeg jobbe på. Jesus.
Unnskyld fordi jeg prøver å skape noe i øyeblikket.
Jeg kommer tilbake til A-materialet.
For ti år siden, ingenting, så...
Jeg vil egentlig--
Kan jeg få en spotlight? Det vil jeg veldig gjerne prøve.
For totalt drama. Wow.
Skulle du sett. Hvordan funker det? Er jeg i den?
Det er vanskelig å motta.
Er det ikke utrolig?
Å stå i det og føle det, det er, "Å, nei."
Men det kunne gå an.
Bare si, "Jeg vet ikke."
Jeg vet ingenting. Jeg vet ikke.
Det føles bra. Bare, "Jeg vet ikke."
Det føles bra å prøve ut, for ofte er det,
"Jeg har papirene her, sir." Men inni, jeg vet ikke.
Jeg tror at som kvinne frykter vi vår fortreffelighet instinktivt.
Vi lærer å frykte den så tidlig, så å stå i spotlighten--
Pluss at man tenker, er trekkene mine for hasidiske i dette lyset,
eller ligner jeg bare en italiener? Jeg vet ikke.
Jeg er i tvil.
Sminken. Jeg--
Jeg mener forresten at kvinner har 100% rett til å stjele sminke.
Det må jeg si. Tuller du med meg?
Vi blir tvunget inn i et system
hvor vi konstant må betale for bestemte kremer, pudder, salver, ikke sant?
Vi må betale for vår egen subjektivitet. Og hvis man ikke...
Hvis ikke man gjør det, blir man ikke anerkjent av staten
og får ingen jobb. Så...
Jeg må skulpturere nesen for å få et banklån.
Jeg vil ikke.
Leppestiften jeg har på i kveld
heter faktisk Skarlagensrød keiserinne,
så ja, blodbadet ender aldri, og...
Den koster 30 dollar. Hvis man betaler for den. Men...
Jeg mener forresten ikke at man skal
stjele fra små bedrifter, så klart ikke.
Jeg snakker om store selskaper
som legger tyveri inn i sitt årlige budsjett. Tror jeg.
Men ha det gøy. Hvis det er trygt, gjør det. Greit.
Jeg var på vei til noe jeg visste ville være en skuffende massasje...
Og innså-- Jeg tror jeg kommer til å oppleve en kvinnelig president
i min levetid, seriøst, og-- Det er kult at dere ikke klapper.
Det er kult. Det er chic, liksom.
Det er ikke nedlatende. Type, ♪ Who run the world? Girls! ♪
Det er veldig ekte. Dere bare, "Nei, vi... det er på tide...
Det ser vi frem til." Jeg tror jeg kommer til å oppleve det.
Men jeg må si, hvis Amerika skal velge en kvinne som president,
må hun enten være
så hyperseksualisert, nesten pornografisk feminisert,
så voldsomt at når hun vinner, utbryter...
"Å, nei!
Å, nei!"
Går inn på Det ovale kontor, mister ting og bare,
"Jeg er så billig. Jeg beklager. Sorry."
Eller så må hun være så radikalt deseksualisert
at hun bare er et kjøleskap med et hjul og et øye...
Sånn er det!
Jeg ser ikke for meg at Amerika bare velger en kvinne.
Bare en kvinne med bukser som sier,
"Jeg tror på at mennesker har rett til å leve et verdig liv." Nei.
Det tror jeg ikke. For å oppsummere,
enten hyperseksualisering eller deseksualisering,
på grensen til robot, for å være helt tydelig.
For god ordens skyld. Jeg stemmer på kjøleskapet.
Jeg vil virkelig ha kjøleskapet.
Jeg går på museum. Ingenting? Greit...
Bare en tilfeldig ettermiddag.
Helt alene. Jeg går for å bli inspirert og møte menn,
og jeg føler alltid en direkte tilknytning
til mitt tidligere jeg.
Jeg går rundt i salene
med rokokkomaleriene og renessansen,
det finnes alltid et utrolig overfyldighets---
La meg forklare hva som skjedde. Jeg mente overflødighetshorn. Overflødig!
Men sa fyldig. Overfyldighetshorn?
Aldri hørt om det, Kate. Showet er over, greit?
Det er profesjonelt. Alle andre, "overfyldighetshorn,"
ingen oppdager det! Men jeg-- Én liten feil som det,
jeg tuller ikke, jeg starter forfra. Seriøst.
Greit, museumsanekdoten. Jeg gjør det.
Det er ikke verdt det, men...
Jeg gjør det!
OK, noen ganger befinner man seg på museet
og jeg ser på malerier av de flotte overflødighetshorn,
en slaktet kanin og et appelsinskall.
Dere forstår. En kulturell gruppe som dere.
Det er alltid en jente som hoverer over hornet, litt som...
Det er meg. Jeg vil også si at jeg kjapt kan bli en mann,
og ligne en hoffnarr
med panfløyten og alt...
Det er...
Jeg er evig... prøver jeg nok å si.
Jeg er ikke nabojenta. Jeg er naboen!
Jeg vet ikke om noen av dere noensinne har opplevd noe.
Jeg vil ikke anta noe, men jeg vil si
at å vokse opp i min familie... Vi hadde ikke hvete.
Men vi hadde hverandre.
Og vi drømte om hvete, så på en måte hadde vi nesten...
-Hvete! -Jeg elsker dette publikumet! Takk.
Å føle seg så sterk, så støttet i det øyeblikket
har jeg ikke følt på veldig lenge.
Men jeg var her før alle dere kom,
skuret gulvet, ordnet alt perfekt.
Jeg grunnla dette teateret. Jeg grunnla teater
og teateret generelt, eller...
bærer ansvaret for å ha ført teateret inn i vestlig kultur, men...
spøk til side, som er navnet på min nye bok, men...
Jeg sto her alene
og som kvinner er vi sosialisert mot at ensomhet
kan skape et produktivt rom-- skriv det ned hvis du vil...
så ved å stå her, tenkte jeg,
"Det er aktivisme. Akkurat her."
Hvorfor gå på scenen og gjøre jobben?
Det virker unødvendig. Men...
mens jeg står her, kan noen si meg en følelse?
Jeg vil spille mer skuespill.
-Sinne. -Sinne.
Sinne for meg, er...
Gi meg en til. Vi er ikke ferdige. En til?
-Nervøs. -Frykt!
Wow. Frykt.
En til, dere ber jo om det.
-En til. -Spenning.
Spenning. Den liker jeg.
Spenning er bare, i sin simpleste form...
Ikke sant? Fordi vi skjuler hva vi føler.
Vi viser ikke følelsene våre, vel?
En amatør ville stå her og si, "Frykt? Å, nei."
Men, nei. Når man faktisk er redd
sier man, "Jeg er ikke redd." Ikke vis det. Ikke sant?
Sånn er det. Kult. Mange følelser dukket opp.
Det var faktisk bra. Jeg følte at jeg la lokk på meg selv.
Kroppslig var det, "Dette er skuespill." Det hjalp veldig.
Mens jeg står i lyset, spill en sang. Tenk dere det. Det kommer ikke noe, men...
Jeg skulle ønske det. Gi meg noen år.
Ikke mer spotlight! Jeg er ferdig med det.
Kan vi slukke det? Takk.
Jeg kan gå inn igjen, men-- Vil de ha mer?
Gi dem det de trenger. Kameraene altså.
Kamera, kamera, se på meg. Kamera, kamera, ikke prøv deg.
Du ser meg og jeg ser deg. Du sier ja og jeg sier...
Det rimer ikke.
Jeg må bare sjekke. Jeg elsker deg. Flott.
Det hjelper å ha det ankerpunktet. Å ha et anker.
Jeg kunne bare avslutte setningen der.
Å ha et anker. Wow.
Det er bare fordi jeg kan merke det, har noen... Ja.
Har noen her borte nettopp flyttet? Jeg ser Wisconsin. Det er--
Wisconsin lyser opp.
Er noen i dette området fra Wisconsin eller har et forhold til det?
Wisconsin!
OK...
Michigan.
Har noen her nettopp flyttet? Jeg er OK, forresten.
Dere må bare-- Ta det med ro.
Vær avslappet og tillitsfulle. Greit?
Jeg gjør dette på strandpromenaden hver søndag. Det går bra.
Tilbake til Wisconsin.
Det går bra. Kanskje det er et annet sted.
Det kalles et energibluss. Wisconsin?
Takk, flott. Tusen takk. Se, jeg hadde rett. Ja.
Har du nettopp flyttet?
Stillhet. Jeg liker det, greit.
Jeg ser en skade. Den er leget.
Har noen her noe med venstre-- enten venstre vinkel-- ankel.
Venstre vinkel? Kult, vi starter forfra! Jeg tuller ikke!
Jeg sa vinkel og ikke ankel.
Jeg er profesjonell. Å, Gud! Det er radikalt.
Dette ser planlagt ut. Dette er--
Det er uheldig fordi det ser falskt ut.
-Jeg må bare spørre. Er det venstre side? -Ja.
Jeg kan prøve med-- en tydelig avslutning, sånn--
Ja, bra.
Gud, det føles bra.
Først og fremst, beklager.
Hei, hei. Det heter din helse, mitt show.
Ja.
-Er det er brudd? -Forstuing.
-Det er ankelen.
Ja, da!
Dere trodde ikke jeg var synsk, hva?
Forstuet venstre ankel.
Jeg får følelsen av at det ikke er en sportsrelatert skade.
Det var det, men--
Det er det alltid, på den måten
at du er sportslig når kroppen beveger seg, men ja.
-Jeg er ikke en sportsutøver... -Ja, nettopp.
-Hva var du i gang med? -Spinningtime.
Lær av dette. De tar pengene dine...
Ødelegger familien og ryktet ditt,
før de sender deg av gårde.
-Var du i sentrum? -I Eagle Rock.
Så, ja.
Jeg har alltid sagt at sentrum er her oppe.
Bare se nå. Jeg er i sentrum.
For meg, når jeg er i forstedene... Å, nei!
Oi, jeg falt nesten og ingen hjalp meg, wow!
Skremmende. Et raskt øyeblikk
og så-- ikke engang en hjelpende hånd.
"La meg hjelpe deg. Du prøver bare å få meg til å le.
La meg hjelpe deg."
Men nei, bare, "Jobb, jobb!"
Jeg er alene her oppe. Det er-- nei.
Takk for påminnelsen. Veldig bra.
Denne ledningen, den representerer mediene, tror jeg.
Måten den slanger seg rundt meg.
Måten mediene kannibaliserer den kvinnelige form.
Se hvordan den slanger seg rundt.
"Fortell meg historien din, på mine betingelser." Det er veldig...
Ja. 40 minutter, akkurat her.
Kan dere tro dette ikke påvirker lyden?
Kan dere tro det? Det er virkelig ingeniørarbeid.
Dette er grunnen til at vi går til krig,
for å beskytte dette. Slåss for det.
Jeg vil slåss for landet mitt med dette, OK?
Tilbake til ankelskaden.
-Heter du Rachel? -Nei.
Se for dere det. Det kunne vært--
Har du...
en hund?
-Nei, jeg ønsker meg en. -Det er det jeg oppfanger. Behovet.
Det siste jeg vil si-- Eller ikke. Det er mitt show.
Har du-- Jeg ser søstre. Har du søstre?
-En lillesøster. -Så du er den annen søster.
Jeg ser søstre, og deg. Deg og din lillesøster.
Jeg er faktisk enebarn.
Bare le. Her har dere én. Aldri sett en live, hva? Kom igjen.
For dere som ikke vet det, er et enebarn en som ikke har brødre
og ja, riktig, ingen søstre.
Det gjorde meg trist som barn, men nå har jeg innsett at det er en gave,
fordi jeg ikke lever med den knusende vekten
av de seksuelle spenningene som eksisterer blant alle søsken, ja.
Jeg liker når folk bare, "Å gud, sannheten!" De zoomer inn.
Det liker jeg.
Det er OK, forresten. Du er normal, greit?
Alle institusjoner sier, "Kjønn eksisterer ikke her,"
men det gjør det.
Hvis jeg hadde hatt en bror? Glem det, greit?
Glem... det.
Helt umulig.
En sniktitt på ham i bokseren om morgenen...
Før skolen.
Lange familie-bilturer, ingen andre å snakke med.
Forelsker seg sånn, OK? Det er lett.
Blir løftet opp, "Josh, slipp meg ned! Stopp!
Du ødela t-skjorten min. Ja, gi meg din.
Hva skal jeg ellers ha på til påskelunsjen?"
"De voksne kommer først hjem om en time.
Gi meg t-skjorten din."
Jeg er sjalu.
Jeg snakker om-- og forresten,
hvis det gjør deg ukomfortabel, hvis du merker det, så er det av en grunn.
Det er derfor de ikke viser showet live.
De strømmer det ikke på radioen akkurat nå.
Hvorfor det? Folk sitter i bilen,
"Et lyskryss." Og min stemme.
"Har jeg et valg i livet?" Kjører en annen vei.
Mange risikoer.
Det er kameraer, men også... kameraer.
De følger med.
Jeg er overbevist om at jeg blir overvåket på toalettene,
så jeg sier bare, "Jeg vet det!"
Det hjelper, for jeg vil at den som overvåker meg bare, "Hun vet det!"
Jeg vil føle det.
Jeg vil føle det. Hvis det er ulovlig,
så før meg tilbake til The Bishop's Ranch.
Jeg vil tilbake til The Bishop's Ranch.
Stort tema omkring The Bishop's Ranch.
En utrolig følelse, så autentisk
og vite at det er der jeg tilhører.
Det er noe jeg ikke kunne planlagt
og jeg er glad for å kunne presentere for dere,
biskopen selv. Kom frem!
Ja. I klippen blir det... stort.
Vi animerer inn biskopen
og, "Å, Gud!" Alle dem der hjemme? "Wow!"
Ja. Sorry. Jeg vil ha penger. Folk elsker biskopen. Greit!
Avslutt det. Greit.
Jeg sier terapi, jeg nevner det nå, greit?
Er terapeuten min her? Christina?
Man vet aldri. OK, wow.
Du er ikke nysgjerrig på hva jeg gjør. Jeg bare, greit.
Når folk sier de ikke går til terapi, tenker jeg...
"Man kan ikke synge karaoke for alltid." Man må--
Å, nei.
Venner og familie innser hva karaoken betyr for deg.
Så...
Sex.
Jeg vet ikke, jeg er ikke overbevist...
Har det overhodet evnen til å endre dagen?
Jeg vet ikke. Jeg bare--
ikke for å skryte, men jeg hadde mitt livs beste sex for nylig
og halvannen time senere var jeg rasende på Bank of America.
Selv dagen... kunne ikke endre seg, så...
Jeg setter ikke pris på den myten som så brutalt blir forplantet av mediene,
om at sex er den ene gangen i livet
hvor man kan løsrives fra din personlighets fengsel.
Det er da masken endelig faller.
Jeg opplever at under sex, sitter masken aller strammest.
Det er absolutt...
Tro meg, jeg har prøvd-- Skjønner?
Jeg har prøvd, men den glir ikke engang.
Det er virkelig...
Jeg tror at den eneste gangen
hvor vi er frigjort fra personlighetens fengsel,
det eneste tidspunkt hvor masken faktisk faller,
er når vi kaster opp-- Det tror jeg.
Råheten, det dyriske, er den eneste gang i livet
når din-- din kunstsmak, din morsomme voicemail,
dine stipend, er irrelevante. De finnes ikke. Det handler kun om det.
Og den eneste gangen i det moderne liv hvor man ikke opplever reklame.
Kun da.
Tro meg, de finner en vei. De kommer seg dit.
I toalettet ditt, om nødvendig.
Jeg elsker latteren deres. Jeg elsker dette øyeblikket!
Når jeg hører-- Jeg hører unger.
Små barn som roper, "Hvor er pappa?"
Jeg mener...
Noen ganger når jeg står her,
"Hvor er fedrene våre?" Det er galskap.
Visste du at du er født med eggene dine?
Jeg går tilbake. Hvis du...
Hvis du er en med egg, er du født med dem.
De blir ikke utviklet i puberteten.
Kan noen bekrefte det? Jeg ble sjokkert.
Ja. Så hva betyr det?
Det betyr at moren din, den dagen hun ble født,
var du allerede i henne.
Potensialet for din fødsel var der. Er dere med? Ja.
Tårer, tårer. Greit.
Det jeg prøver å si er...
Vi har alle blitt marinert i mødrenes raseri siden de ble født,
og fra hennes mor og hennes mor og så videre, OK?
Vi koker alle sammen i de kvinners raseri, som har vært før oss.
Det er en internasjonal tagine av raseri.
Det er fortjent, la meg bare si det, men det har hjulpet meg
for jeg kan være i gang med dagen, alt er fint og plutselig
tenker jeg, "Jeg vil knuse glass," ikke sant?
Hvor kommer det sinnet fra?
Det føles ikke som om det er mitt og det hjelper å vite
at det kanskje ikke er det.
Det kan være bestemor i Spania. Det er...
Det kan være hennes. Så gi slipp. Gi slipp på deg selv.
Ære det, og kom deg gjennom det.
Jeg har faktisk ikke barn enda, men datteren min er helt,
"Mamma, hva driver du med der oppe? Jeg føler det."
"Elsker deg, kjære. Kanskje vi ser dette sammen en dag med pappa."
Dere har sikkert lest at jeg går mer med blusene i buksene.
Det føles bra. Jeg føler meg samlet.
Jeg dytter den nedi og føler umiddelbart...
Det er som å ha barn, jeg bare--
Jeg føler meg effektiv. Ja, absolutt. Her og nå.
Jeg har alt jeg trenger.
Forlater huset med blusen nede i buksene,
fulgt av alle disse barna som bare,
"Greit, kom. Vi må dra. Hopp inn i bilen.
Kan du fortelle meg det i bilen?
Flott. Ja?" Det er mannen min.
"Greit. Den informasjonen kunne jeg trengt tidligere,
for å være ærlig, ja.
Hvordan rekker jeg det nå? Jeg spør bare.
Hvordan?
Nei, jeg spurte deg, det var i går.
Nei, du sa nei og nå sier du ja.
Greit, ja. Si ha det til pappa.
Ja. Hei. Jeg ringer senere. Ha det."
Det er nabokonen,
som jeg føler meg mer knyttet til enn mannen min.
Alt det, bare med fantasi.
Kan dere tro det? Jeg vil ha dere opp fra setene.
OK.
Ingen SMS-er. Det er ikke mulig.
Husker dere henne?
Dere vet hva det betyr. Ja.
Vi er i den siste kvadrant av showet.
Et det ikke hjerteskjærende?
Jeg er en utstyrsnerd, og bruker normalt min egen mikrofon
for jeg elsker å...
Den virker!
Vi er klare. Greit.
Livet er, som dette showet, som kanel i vinden.
Det bare-- Puff! Og så, borte.
Og man står og forbanner luften,
"Det var et krydder her." Det er...
Det var det. Det er...
Det er tøft å innrømme, men livet er kort. Det liker jeg.
Livet er kort.
Skriv det ned. Vel, vi filmer, så det går bra.
"Kjære?" Mannen min. "Elskling... skriv 'Livet er kort.'
Livet er kort. Jeg tenker høyt. Lev stort. Det liker jeg.
Skriv det ned."
Han er sjalu på det jeg gjør.
Jo, men det er sant at dette-- Å nei, ikke igjen.
Nettopp.
Dette er meg som formelt avslutter.
De som kjenner meg vet at jeg hater å forlate scenen,
så det kommer ikke til å gå bra, bare så dere vet det.
Det blir ikke elegant,
men vi-- Vi lander den, greit?
Vi lander i Des Moines.
Det er morsomt, noen her i kveld
har nøyaktig samme latter som en som bedro meg, det er...
Ja, vel. Nå er du stille. Typisk.
Dere ser så godt ut, det må jeg si.
Når vi startet showet, var dere helt,
"Boliglån, boliglån." Ikke sant?
Nå er dere så avslappet. Åpne. "Boliglån, boliglån." Ikke sant?
Det er spesielt-- Å, gud. Sorry. Hallo?
Ja!
Jeg er på jobb. Åssen det?
OK.
En halvtime, ja.
Det går bra. Veldig bra.
Hvordan har hun det? Jeg sa, "Hvordan har hun det?"
Kan hun ikke finne det? Huff. OK.
Si at hun skal lete under sengen, ja.
OK, flott. Jeg må gå, men... Perfekt.
Jeg elsker deg også. Ha det.
Å, gud. Sorry. Det var så uhøflig.
Jeg ville aldri være en av de komikerne som tar telefonen på scenen.
Det er utrolig uhøflig, men det er en fyr jeg har møttes med en stund,
og han sa nettopp at han elsket meg, så nå er jeg bare, "Å, gud."
Veggene, umiddelbart. Morsomt, hva?
Med en gang, "Jeg tror det ikke," men--
Vi har et solid tillitsfullt grunnlag,
fordi han er advokaten min, så... Vi har det, ikke sant?
Men...
Jeg ler når jeg tenker på hvor tilfredsstillende mitt privatliv er.
Det er galskap. Det er utrolig.
Jeg elsker å gjøre dette og føle tilknytningen,
og så drar jeg hjem til guttene mine og det er--
Jeg har syv sønner...
de er fire, seks, to, åtte, ni, tolv og to dager.
Jeg har mye å se til.
Jeg må dra hjem, men...
Hva-- Kan jeg ikke tenke litt på familien min?
Wow, sorry! Greit! Tilbake til programmet.
Jesus Kristus!
Hvis noen bryr seg, har denne kvelden vært et helvete.
Hvis noen bryr seg!
Helt fra starten, tikk-takk. Hva? "Kom til poenget, kjerring!"
Det har jeg merket, ikke vær redd for det.
Jeg fortsetter og dere kan leve deres perfekte liv uten meg.
Jesus Kristus.
Jeg må bare si, dere betalte for å se meg,
men jeg er raringen. Skjønner!
Alle dere stirrer på meg, men jeg er den med en skrue løs.
Skjønner. Så klart.
Nei, det er-- Det er ikke snilt å kjefte sånn. Det er...
Det er trist å avslutte, for frem til i kveld...
Visste jeg ikke hva en familie var.
Seriøst. Jeg har sett det... i bøker og på film. Sånne ting.
Den familien, alle de glade og smilende menneskene,
og jeg sto alltid og slo på glasset, sånn.
"Slipp meg inn!" Men det kunne jeg ikke og...
i kveld var første gang jeg følte at jeg satt
ved spisebordet med alle sammen.
Det er derfor det er vanskelig for meg å dra,
men det må jeg... Jeg må tilbake...
Jeg selger topper og ting utenfor, så...
jeg må tilbake til det, men... Alle gode ting har en ende, hva?
Skriv det ned, kjære! Det er bra, men...
jeg tar på meg en glad maske...
og så fortsetter vi showet.
Fordi dette er et show, og det er så mye press på meg.
Ikke glem det i kveld.
Farvel. Nei, greit!
Kom igjen! Må jeg dra?
OK, wow! Jeg må faktisk--
Jeg skjærer ned på materialet. Det må jeg.
Det er vanskelig. Jeg skjærer bort det gode.
Jeg hadde en utrolig avslutning.
Den var...
Helt kremaktig
med en masse forskjellige små--
små variasjoner av showet.
Alle de ulike trådene i showet
ble samlet til et vevet teppe. "Her!"
Men tiden. Det går ikke. Og avslutninger er kjipe.
Jeg bare, "Skal jeg-- Min store finale."
Det er-- Det virker billig.
Billig! Jeg vil ikke bagatellisere det vi har med materiale.
Æsj! Er vi på cruise? Jesus.
Nei, jeg utsetter avreisen. Det er noe jeg--
Noe jeg har ventet med å si.
Nå river jeg plasteret av og sier det.
Hvorfor er dette vanskelig? Greit. Jeg heter ikke Kate Berlant.
Jeg er ikke en komiker.
Jeg heter Megan "redigert grunnet privatliv."
Jeg er faktisk sjefanalytiker
innen atferdsvitenskap på Cornell-universitetet,
og dette har vært utrolig.
Jeg har levd som Kate lenger enn jeg vil innrømme,
og studert forholdet mellom publikum og kunstner.
Sånne ting, men i kveld er det slutt.
Dette var min magnum opus, å opptre som henne i en time.
Jeg kan ikke tro at så mange falt for det,
men dette er kvelden hvor jeg kan kaste henne av meg og det var utrolig,
men jeg vil tilbake til røttene, min ekte lidenskap, nemlig irrigasjon.
Ja, nye vannsystemer, vannbyråkrati og sånt,
det er det jeg vil.
Så ja, jeg kaster av meg Kate i kveld og så...
God natt! Det stemmer ikke, men se det for dere.
Nei.
Vi slutter ikke der, men ja.
Å! Chilisalget. Jeg selger chili.
Jeg kan ikke sende dere hjem uten noe.
Vi har et chilisalg uten foran.
Vi har tre krukker.
med mild, medium og "Å nei, det gjorde hun ikke."
Tre forskjellige--
Vi oppmuntrer dere til å gjenplante dem.
Ha det gøy. Det er 3,99 dollar per kopp. Vennligst kjøp noe.
Vit at prosessen fortsetter.
Det er flott.
Dette har vært eksplosivt. Deres ord, ikke mine.
Men nå er det på tide.
Jeg må si, da jeg først kom hit i kveld...
visste jeg ikke hva jeg skulle forvente. Var ånden med meg?
Vil dette være kvelden hvor jeg drar hjem,
åpner Uber-appen og ser bilene kjøre rundt?
Det er...
Jeg kunne stoppet der. Det hadde vært bra.
Helt profesjonelt, faktisk.
Burde vi slå på lyset? Jeg vet ikke-- Her kommer det ville.
Min skitne hemmelighet. Showet er over.
Nei, men faktisk-- Det sluttet-- Se forresten, hvor avslappet jeg er.
Er denne-- Dere vet.
"Hvor var jeg ikke?" Det er det showet heter.
Men ja... Det er den avslappede måten å...
Vannet mitt.
Vent, er det et kamera her?
Å, nei.
Fanken.
Jeg ville gjøre det og det, og den andre tingen.
Tekst: Vibeke Tømte